Як же ти підвів нас, Ламасе! Коли я відкрила двері й побачила бліде обличчя Діма Фута, я вмить зрозуміла: трапилося щось жахливе. Але я не думала, що ти вмер, Ламасе! Я не чекала від тебе такої зради! Дім Фут сказав, що твоє серце не витримало. Але ж послухай, як ти міг?! Ти ж був магом. Маги сильніші від людей. Ти не смів умирати! Як же ми з Клюсом без тебе? Ти замінив нам батька, ми молилися на тебе, як на Місяць! А ти…
— Треба тікати, — сказав Дім. Він одразу страшенно постарів, обвисли складками щоки, потухли очі. Він боявся, Ламасе! Він двадцять три роки прослужив нашому батькові, він пам’ятав маму живою. Він мене на руках носив і годував з ложки манною кашею. Він Клюсу пелюшки міняв краще за будь-яку няньку! Він нам здавався казковим велетнем… Дім Фут злякався, Ламасе. — Треба тікати, — повторив він.
Це я знала сама. Я давно приготувала дорожню сумку, куди склала наші із Клюсом речі, забрала в Дано Іта паспорти, потихеньку зібрала готівку. І все-таки я сподівалася на тебе, Ламасе. Ти один міг відвернути лихо. А ти взяв і вмер…
Дім Фут подався за речами, а я побігла будити Клюса. Брат спав, як завжди, поперек ліжка. Черевики його стояли на підвіконні, штани із блакитного аркадайського сукна мотилялися на гімнастичній стінці, сорочка звисала зі спинки стільця, а шкарпетки взагалі були відсутні. Я потрусила брата за плече:
— Вставай, час їхати!
Клюс відкрив одне око, кліпнув пару разів і запитав, не відриваючи щоки від подушки:
— У парк?
Удвох з Дімом Футом вони напередодні отримали наганяй від сторожа в мисливському парку. Перестрілявши всю механічну дичину, вони взялися збивати зі стовпа герб Дано Іта. Як усі чоловіки з роду Діано Лу, Клюс не терпить образ. Герб Дано Іта в центрі парку видався йому образою. Ти сам учив його тримати зброю, він розніс дерев’яшку з другого пострілу.
— Який парк зранку?! Ми вирушаємо у вигнання, сір.
Око закрилося, почулося голосне сопіння. Бома, той ідол, що ти повісив в узголів’я ліжка Клюса, загрозливо хитнувся.
— Клюсе!
— Їдь сама, — відповів юний Діано Лу й перевернувся на інший бік.
Натягнути ковдру на голову я не дала.
— Вставай, Дім Фут розсердиться!
Голова піднялася над подушкою, під каштановим чубчиком провернулися мозкові шестерні, губи видали відповідь:
— Я на нього ще раніше розсердився. Він мені парк сьогодні обіцяв.
Дерев’яний ідол тим часом розгойдувався все сильніше. Складені на товстому животі руки почали підстрибувати, квадратна голова билася об спинку ліжка. Бома відчував чаклунство.
— Сір, на вас дивиться батьківщина!
Я стягнула Клюса, який люто відбивався, з постелі й не без зусиль натягнула на нього сорочку. Противний хлопчисько звивався вужем, відкинув стілець на іншу половину кімнати, для чогось вчепився в подушку (під нею, до речі, виявилися шкарпетки).
— Ви нас затримуєте, хазяїне! — крижаний тон Діма Фута остудив ці пристрасті. Клюс притих і покірно вліз у штани. Нове кепі з блискучим козирком остаточно примирило мого брата з раннім підйомом.
— А вмиватися сьогодні не треба? — запитав він з таємною надією.
— Очі можеш протерти. Снідати будемо пізніше.
У туалет Клюс помчав з виразом явної заклопотаності на передряпаній фізіономії. Ледь за ним закрилися двері, Бома зірвався зі спинки й розсипався на порох.
— Малу привів із собою зграю жерців. Вони гугнявлять у дворі заклинання, — повідомив Дім Фут. — Ловлять Емі.
Твого Емі. Маленьку тварину, до якої ти завжди добре ставився. Де ти тільки роздобув цього дрібного нелюдя, чи то на стороні Світла, чи то на стороні Пітьми? Я так і не зрозуміла. Жерці, у всякому разі, його не любили.
— Як умер Ламас?
Дім Фут знизав плечима.
— Ви ж знаєте, останнім часом він нікого не впускав під час роботи. Служниця помітила відкриті двері тайника, але довго боялася заглянути. Він лежав майже на порозі з ритуальною посудиною в руках. Затичка випала, змії розповзлися по кімнаті. Служниця закричала, збіглася варта, відразу ж викликали лікаря, але лікар не міг увійти, поки не з’явився Малу й не переловив змій. Поки лікар оглядав тіло, верховний жрець нишпорив по тайнику й виявив зникнення скриньки Ламаса.
— Місячний Диск зник?!
— Не тільки Диск, але й Філіп — останній помічник Ламаса. Жерці переполошилися не на жарт…
Задзвеніло скло. Незрима хвиля, що прокотилася через будинок, підняла справжній вихор у тропічних колекціях батька, перебаламутила все, що стосувалося культу Місяця. Закупорений Місячною печаткою калебас розколовся, залив запашною рідиною килим, пальмове віяло зірвалося зі стіни й розсипалося, маски перекрутилися. Наш будинок ставав ненадійним притулком.
Я квапливо обійшла кімнати, перевірила газові ріжки, вікна й водопровідні крани. Клюссіді застав мене біля сейфа, звідки я діставала маленький пістолет. Сорочка на грудях брата підозріло відстовбурчувалася, схоже, він встиг побувати й на кухні.
— А мені? Дім автомат приладжує, у тебе «бакка», а я беззбройним буду?
Замість відповіді я видала братові водяний пістолет, як дві краплі води схожий на «бакку». Клюс оглянув його зі зневажливою усмішкою, але взяв.
— Ламас із нами?
Я забарилася з відповіддю, не знаючи, як повідомити гірку звістку, адже Клюс ще дитина.
— Він наздожене нас.
— Готові? — у кімнату стрімко зайшов Дім Фут.
Трохи старомодний плащ Діма мав під полою спеціальні петлі для носіння автоматичної зброї. «Бакка» ж відтягувала мені кишеню спідниці. Якщо наша поїздка затягнеться, подумала я, неодмінно пришию пару петель до своєї дорожньої накидки.
Коли ми вийшли у двір, четверо плішивих від старості жерців на чолі з Малу розкладали багаття прямо на бруківці. У кожного жерця на чолі красувався Знак Півмісяця. Побачивши нас, Малу кинув дрова й почав співучо читати заклинання. Мене пересмикнуло: ненавиджу цього гугнявого старого. Він пророчив батькові смерть так упевнено, немов сам її готував.
Клюс сполотнів і схопився за груди, здавалося, застебнута на всі ґудзики курточка душить його. Я не стрималася:
— Мовчати!
Верховний жрець похлинувся й замовк на півслові. Кілька секунд ми пропалювали один одного поглядом, потім він відвернувся й нагнувся за поліном. Інші жерці поспішно відвели очі. Моя б воля: жоден з них не підійшов би до храму Місяця й на постріл! Звичайно, Пітьма й Світло нерозривні, але ці самовдоволені трухляки занадто часто вдаються до послуг Пітьми!
— Зірвете голос, Есто, — тихо сказав Дім, коли ми відійшли від жерців досить далеко. — Я б сам з ними розібрався.
Нічого. Зайве тренування моєму голосу не зашкодить. Я ще коли-небудь заспіваю в анеморській опері арію обманутої королеви. До речі, приблизно так вона й кричить, виявивши підступність коханого, тільки слова інші.
Позіхаючи на весь рот, назустріч нам брів механік з малого гаража. Побачивши нас, він ніби спіткнувся, зробив заклопотаний вираз обличчя й спробував непомітно прошмигнути за ріг. Дім погукав, механік скривився, але наблизився й став, винувато кліпаючи.
— Мені потрібен «ішка».
Механік закліпав ще сильніше, подивився навіщось на жерців, потім на затягнуте хмарами небо, потім на носки власних черевиків. Ясно було, що йому не по собі. Дім грізно насупив брови:
— Тобі позакладало?
— В «ішки» мотор розібраний, «яструб» на профілактиці, у «лютти» шина пробита… — квапливою скоромовкою заговорив механік.
Так. Дано Іт велів транспорту нам не давати. Дуже мило! Доведеться їхати автобусом. Я взяла Клюса за руку, і ми покрокували до зупинки, не дослухавши історію про інші поламані автомобілі. До Аркадая доберемося автобусом, там пересидимо в дядька до прибуття пароплава, а тоді нехай спробують пошукати нас по Південних колоніях! До свята Місяця ще аж два тижні, за цей час можна в таку глушину забитися, що Дано Іт з досади повіситься.
Однак мрії мої залишилися мріями. Товстий смугастий автобус закрив двері й від’їхав настільки поспішно, що Клюс навіть плюнув з досади.
— Щоб у тебе колеса відпали! — голосно побажав він вслід автобусу, який чхав димом, але я поспішила зробити знак скасування пустого слова. Не хочу, щоб на совісті Клюса було чиєсь життя.
Тим часом невгамовний братик звернув увагу на «оленегон», що стояв на узбіччі. На боці сліпучо-жовтого причепа красувалося зображення рогу достатку, що викидає парасольки, тростини, капелюхи, чашки з блюдцями й більярдні кулі на барвисті дверцята «оленегона». «Майже задарма», — говорив напис під рогом. Клюс висмикнув у мене руку, засунув у кишеню й неквапливою ходою Громила Ака покрокував до машини.
— Приятелю, — почав він, намагаючись говорити хрипко, — підкинь мандрівників до Аркадая.
Водій, який замикав двері причепа, обернувся. Він виявився молодим світловолосим хлопцем, чий затертий светр і штани з «вічної» тканини явно видавали в ньому бродячого торговця.
— Я зайнятий, приятелю, — відповів він у тон Клюсу, — у мене товар.
Клюс вихопив з кишені пістолет, повільно навів на чоло водія й проголосив зловісно:
— Клянуся лисиною Малу, твій товар почекає!
Я злякалася не на жарт. Бродячі торговці рідко бувають беззбройними. Не вистачало ще, щоб мого нещасного брата вважали зловмисником і під цим соусом пристрелили. Я рвонулася вперед, відтягнула Клюса й посміхнулася водієві найпроменистішою посмішкою, яку тільки могла спорудити:
— Вибачте, будь ласка. Це іграшка.
Водій витріщився на мене так пильно, що я мимоволі перевірила, чи всі ґудзики на кофті застібнуті.
— Славний хлопчина, — нарешті сказав він. — Але я десь його вже бачив. Чи не ти мені шину продірявив, приятелю?
Ображений Клюс знову підняв пістолет, але я перехопила його руку й заворкотіла ніжно:
— Звичайно не він. Ви помилилися.
Темно-зелені очі водія перебігали з обличчя Клюса на моє й назад.
— Дивно, але вас я теж десь зустрічав.
Я не стала уточнювати де, просто міцно взяла Клюса за плече й повела до зупинки, де Дім Фут уже гальмував якогось «леопарда».
— Панянко!
Водій «оленегона» наздогнав нас і перепинив шлях. Клюс насупився, а Дім Фут, який миттєво насторожився, залишив «леопарда» й про всяк випадок розстебнув плаща.
— Це смішно, але я насправді їду в Аркадай! Ви зачекаєте п’ятнадцять хвилин, поки я зателефоную?
Я зміряла його поглядом з голови до ніг, всім виглядом зображуючи презирство до приставучих нахаб. Ламасе, клянуся, він дивився на мене, як на богиню Місяця! Але я майже фізично відчувала, як права рука Діма Фута гріє автоматний ствол.
— Ніколи нам чекати!
— Панянко! — у його голосі пролунало благання. — У мене чудова машина, я домчу вас майже миттєво!
Напевно, його треба було попередити про небезпеку, однак я просто зробила знак Діму й попрямувала до «оленегона». Даремно відмовляти людину, яка хоче подражнити долю.
Чудова машина «оленегон». Батько на такому їздив. Пам’ятаю, змушував мене зубрити технічні характеристики, щоб хизуватися перед гостями. Шість циліндрів, потужність сто дві кінські сили, максимальна швидкість сто двадцять п’ять кілометрів на годину. А в салоні… Так, але не про цей автомобіль сказано. Ліве крило бежеве, праве біле, капот синій. Ручка перемикача швидкостей гадюкою зігнулася, на спідометрі лише половина скла збереглася, чохли на сидіннях з першосортної аркадайскої мішковини.
Захеканий від швидкого бігу, водій відкрив переді мною дверцята. Цікаво, кому він дзвонив? Ручаюся, що поїздку в Аркадай він планував не на сьогодні.
— Отті Афарас до ваших послуг.
— Дім Фут, — гримнув позаду Дім, — і особи, які мене супроводжують.
Молодчина, Дім! Виручив. Мені не хотілося називатися. Чим менше Афарас буде знати про нас, тим спокійніше й довше проживе.
— Мабуть, ви нетутешній? — запитала я, щоб змінити тему.
— Так, перебрався півроку тому з Янваї й намагаюся стати на ноги.
— А чим же не така Янвая?
Обличчя водія оживилося, і він з жаром став розповідати про чудесний клімат Янваї, про дивовижних людей, прекрасну природу, але ж правитель дуже кепський. Янваї постійно не щастило із правителями.
Під розповідь про зарослий кущами ольди острів ми петляли вуличками Анемора серед сірих будинків з гострими дахами, незліченних кам’яних арок й облетілих каштанів. У бідній маленькій державі панував жовтень. Промайнули будинки окраїни, і нас зустріли оголені поля, рідкий чагарник над шляхом і дрібний осінній дощ, який відразу забризкав вітрове скло. Водій включив «двірники», їхній неголосний шерех, пустельне ранкове шосе, чорна хмара в небі й розмірений голос оповідача навівали дрімоту.
Зненацька Афарас замовк на півслові, знову подивився на мене пильно й сказав:
— У мене гарна пам’ять на обличчя. Де я міг вас бачити?
— Клянуся, я не чіпала ваших шин!
Він зніяковіло посміхнувся й зосереджено потер чоло, намагаючись пригадати. Я не встигла вигадати щось переконливе: рука з водяним пістолетом мелькнула біля моєї правої щоки й витяглася в напрямку бічного дзеркала. Мій войовничий брат став на коліна на задньому сидінні, упер лікті в спинку переднього й ретельно прицілився в дзеркало.
— Що будемо робити з хвостом? — поцікавився він.
— Із чиїм? — зачудувався Афарас.
Клюс проігнорував питання.
— Сумніваюся, що ця колимага зможе відірватися від «газелі».
У свою чергу подивившись у дзеркало, водій посміхнувся:
— Приятелю, у тебе манія переслідування.
— Зараз нас будуть убивати, — цілком серйозно попередив його Клюс.
Дім Фут, який сидів поруч із Клюсом, знову розгорнув плащ.
— Бий по колесах, — порадив Клюс. — А ти, Есто, лізь униз.
Водій хотів було щось сказати, але я слухняно сповзла із сидіння, і він похлинувся. Однією рукою Дім Фут зірвав зі спинки Клюса, другою виставив у вікно ствол автомата.
— Агов, товар…
— Не пускай їх уперед!
Кермо над моєю головою повернувся вліво, машина сіпнулася, пролунав несамовитий скрегіт. Мабуть, «газель» зачепила причіп. Водій пошепки вилаявся. Знизу мені добре було видно, як тремтять руки на кермі. Думаю, він встиг пошкодувати про свою великодушність і подумки прокляв хвилину нашої зустрічі.
Натужно завив мотор — почався підйом. Дім Фут вистрелив, але безуспішно: причіп заважав йому цілитися, з «газелі» відповіли декількома безладними пострілами, які теж не досягли мети. Ми благополучно здолали підйом, і тут раптом у гудіння мотора вплівся сторонній звук. Афарас насторожився, рука його потяглася до важеля. Давши повні обороти мотору, водій із тріском шестірень включив третю передачу. «Оленегон» не зменшив швидкості, але втратив легкість ходу, як плавець, що бореться із течією. Знову коротке ревіння мотора, і включена друга передача.
Дім відірвався від прицілу й гримнув люто:
— Ти що робиш?!
— Машину рятую, — коротко відповів водій.
На загальмованих колесах «оленегон» із вереском поповз по крутому спуску, але ліворуч гримнуло, від сильного удару машина стала на два колеса, завалилася набік, потім повільно перекинулася на дах.
По-моєму, увесь цей час я кричала… У будь-якому разі, чийсь лемент дзенькав у мене у вухах, поки я билася об приладовий щиток, об лікоть водія, потім на мене звалився автомат Діма, Клюс, кішка… Яка кішка?..
Коли настала повна тиша, я усвідомила, що лежу на чомусь ребристому, і воно боляче впивається в груди.
— Пітьма забери!
— А мені лаятися забороняє, — пробурчав звідкись зверху голос Клюса, я простягнула руку й виявила братика застряглим між сидіннями.
— Цілий?
Клюс ворухнувся, шльопнувся мені на спину, скотився й заборсався в мішечних чохлах.
— Де автомат?! — судячи з голосу, Дім Фут перебував зовні. — Я їм зараз…
Мене обдало жаром: так ось що мені так заважає! Я рвонулася слідом за Клюсом і сповзла з незручного ложа. Звичайно, це був автомат. Він лежав на кермі, яке все ще стискав у руках наш нещасний водій, хоча воно давно вже втратило всякий зв’язок з кермуванням.
— Афарасе?!
Він подивився на мене зовсім божевільним поглядом, упустив кермо й тихо запитав: «Причіп?»
— Який причіп?! — Я сердито пирхнула. Який причіп, коли вбивці поруч, коли невідомо, що буде з нами! Знайшов, про що турбуватися! Я підштовхнула Клюса до розкритого вікна прямо в руки Діма Фута.
— Есто!
Перш ніж піти за братом, я викинула у вікно автомат. Афараса довелося витягати всім разом: його ногу затисло під важелями, яких в «оленегоні» конструктори наробили більше ніж треба і які перетворилися тепер на пастку. Дім Фут нервував, щохвилини поглядаючи на дорогу, однак «газелі» й сліду не було. Замість цього під’їхала машина дорожньої поліції, хоробро пригальмувала біля глибокої воронки й викинула зі своїх нутрощів надзвичайно худого сержанта зі спотвореним вугровою висипкою обличчям. На ходу виймаючи із планшета листок паперу, сержант кинувся до нас.
Ми допомогли Афарасу виповзти з кабіни, відтягли подалі від «оленегона» і посадили на узбіччі шосе.
— Причіп… — простогнав водій, дивлячися на величезну металеву гармошку.
— Що там було? — співчутливо запитав Дім Фут.
— Дзеркала…
Дім присвиснув, а Клюс обережно заглянув у глибоку воронку — дружній привіт «газелі», — яка спотворила новеньку автостраду.
— Не хвилюйся, приятелю, збитки я оплачу, — солідно сказав Клюс.
— Ми оплатимо збитки, — пискнув хтось через пазуху Клюса, і звідти показалася волохата голова Емі.
Дім зреагував швидше, ніж я: він упхнув чорну голову назад, застебнув Клюсу ґудзик і привітно помахав сержантові: «На два слова, будь ласка!» Вони відійшли в сторону й почали про щось радитися. Дім розкрив перед сержантом паспорт і ледь не тикав його носом у сторінку особливих заслуг. Перелік особливих заслуг Діма Фута перед батьківщиною займає півтори сторінки. Поки відбувалася ця розмова, яку ми не могли розібрати, Афарас піднявся, абияк вибив із себе пил й упевнився, що обійшовся розтягнутими зв’язками. Заглядати в покручений причіп він навіть не намагався.
— Хто це був?
— Де? — ненатурально зачудувалася я.
Афарас глянув на мене настільки виразно, що моя совість стала дибки. Треба було все-таки попередити людину про можливий результат шляхетних вчинків. Як ми тепер йому збиток відшкодуємо, якщо Дано Іт відмовляється сплачувати наші чеки?
Підійшов повеселілий Дім Фут і сказав, що нас підвезуть до найближчого містечка, у якому є залізнична станція.
— Твою колимагу відтягнуть у ремонт, — втішив він Афараса. — Я домовився: зроблять по першому розряду.
— Мені нема чим платити за ремонт.
— Я ж сказав, що збитки за мій рахунок! — Клюс подружньому ляснув Афараса по ліктю. — Не переймайся, приятелю.
Ми з Дімом перезирнулися. Ти знаєш, Ламасе, братик досить далекий від фінансових справ родини. Всієї моєї готівки навряд чи вистачило б на дорожні витрати до Південних колоній, я збиралася ще трохи позичити в дядька в Аркадаї.
— Випишіть чек і вкажіть Люсто поручителем, — запропонував Дім Фут.
Люсто залишився винен батькові велику суму, дотепер мені якось ніяково було нагадувати про це, але обставини змушують.
— Добре, тільки я прикладу ще листа.
— У сержанта є папір! — наче ні до кого не звертаючися, зауважив Клюс.
Мене чогось не захоплювала думка складати родинного листа на казенному бланку поліцейського протоколу. Мамин брат — людина вкрай педантична щодо фамільної честі, невідомо, як він сприйме подібну вільність.
— Ви не відмовитеся проїхати з нами? — запитала я Афараса.
— Треба роздобути паперу, пристойне перо й чорнило.
Чим звичайне місто відрізняється від міста-держави типу Анемора? Майже нічим. Усе ті ж старі будинки, вузькі вулички й строкаті магазинчики дрібних торговців з виставленими у вітринах зразками товарів. Хіба що замість портретів малолітнього короля з родиною красується горбоносий профіль правителя Об’єднаної Країни. Та ще вулиці брудніші й автобуси двоповерхові. Ні, якщо вже подорожувати, то хоча б Південними колоніями. Там цікавіше!
Сержант люб’язно висадив нас біля дверей маленького ресторанчика, який прилаштувався під боком величезного ультрасучасного вокзалу, як осел біля бензоколонки. Старий дерев’яний будинок мав блідий вигляд на тлі білокам’яного красеня, не рятувала навіть яскрава вивіска.
Клюс голосно ковтнув слину, засопів і висловив бажання трохи підживитися. Ніхто не заперечував: очікування поїзда могло затягтися.
Ми піднялися надщербленими сходами й зупинилися перед швейцаром, який безтурботно похропував біля порогу. Пари спирту, що літали довкола, свідчили про надзвичайну міцність сну. Клюс голосно вдихнув повітря, подивився на затягнуте хмарами небо й урочисто прорік:
— На сирому камінні спати шкідливо.
Мій брат — дуже добрий хлопчик, коли це йому нічим не загрожує. Дім Фут нахилився, але зробити нічого не встиг: синя формена куртка швейцара раптом затріпотіла. А штанини? Холоші штанів роздулися. Не відкриваючи очей і продовжуючи голосно хропти, швейцар піднявся, обтрусив пил зі штанів і завченим жестом відкрив перед нами двері.
— Спасибі, — чемно сказав Клюс.
— Хр-р, — відповів швейцар.
Афарас просто таки остовпів: він і без того йшов дуже повільно, накульгував, а тут взагалі зупинився й взявся розглядати швейцара, як музейний експонат. Нічого цікавого: звичайний п’яниця, ніс синій, фізіономія червона й у прожилках, підборіддя із триденною щетиною, куртка вся тютюновими крихтами посипана. У нас би такого за дві секунди з роботи виставили. Підняв його, звичайно, Емі (він майстер на такі штучки), але розповідати про це Афарасу я не збиралася. Сумніваюся, що він зрозумів би мене правильно. Люди демонів не люблять, хоча який з Емі демон? Так, дрібна сошка, боягуз неймовірний, нелюдь. Ти, Ламасе, встиг його розбалувати своїм заступництвом. Що він у тебе робив? З дорученнями бігав у вигляді чорного кота. Це що, заняття для порядного нелюдя?! Якщо на те пішло, я більшого можу… могла б від тебе навчитися, ніж він від природи вміє!
— Проходь! — Дім Фут легенько підштовхнув Афараса. Вони ледве не застрягли у дверях, але переступили поріг одночасно.
Ресторанчик був майже порожній. Одна молода пара самозабутньо танцювала під гул музичного автомата, товста дама в синьому картатому костюмі діловито жувала ростбіф, та здоровенний червоновидий хлопець уважно вивчав меню. Ми пройшли через зал і сіли подалі від вікна під прикриттям двох манекенів. Манекени зображали підпилих провінціалів, вбраних у костюми минулого століття, й тримали в руках табличку: «Замовляйте шанні — це модно завжди». Мені відразу захотілося шанні.
— Нам повний обід, будь ласка, — сказав Дім Фут рудоволосому офіціантові. — І принесіть ще перо, папір і хороше чорнило.
— І шанні! — зажадала я.
Офіціант подивився на мене якось дивно, однак у своєму блокнотику черкнув. Мені раптом стало так радісно, немов ми вирушили на розважальну прогулянку. Подумати тільки: п’ять років просидіти в Анеморі, не виїжджаючи навіть на літній відпочинок! Це ненормально. А колись ми були кочовим сімейством, батько заводив свій черговий драндулет, саджав мене й маму, і гнав, куди очі дивляться… А потім реготав, читаючи у світській хроніці про родину Д., яка відвідала курорт N. Курортами він нехтував.
Подали закуски, і не встигли з’явитися на столі тарілки, як з-за пазухи Клюса висунулася чорна котяча лапа, хапнула бутерброд з яйцем і зникла. Ніхто нічого зробити не встиг. Очі Афараса стали кругліші від королівської печатки, він хотів було піднятися, але Дім вчасно притримав його за плече.
— Це кішка. Хлопчисько тягає за собою кішку.
— Кота! — обурено поправив Клюс.
Афарас чомусь сполотнів, відтягнувши пальцем горловину светра, нервово потер шию, зробив кілька глибоких вдихів і видихів і тільки після цього заговорив:
— Здається, я здорово вдарився. Мені ввижається, що з цим котом я вже розмовляв.
Клюс підскочив, бо я наступила йому під столом на ногу. Дім Фут зі стурбованим виглядом доторкнувся до чола Афараса:
— Гарячки начебто немає. Раджу після обіду все-таки відвідати місцевих лікарів.
Гарячка почалася в мене. Горіло не тільки чоло, але й щоки, вуха, ніс, здається, теж. Через якогось поганця морочимо голову ні в чому не винній людині! Невже Емі не може сидіти тихо?! Треба скоріше відпускати бідолаху-водія, поки він остаточно не засумнівався у власному розумі. Я з полегшенням схопила принесену чорнильницю, вмочила перо… Слова не приходили в голову, я забула офіційний титул Люсто. Як же його назвати? Вельмишановний обранець, опікун… Чого? Що він там опікує?
— Діме! — я рішуче відсунула від себе письмове приладдя. — Випиши спочатку чек, а потім…
Не звертаючи уваги на чорнильницю, Дім Фут взяв серветку, наколов на зубці вилки й почав не поспішаючи їх протирати.
— По-моєму, червонопикий за сусіднім столиком був за кермом «газелі», — ні на секунду не перериваючи своє заняття, повідомив Дім Фут.
Мій жар відразу змінився ознобом, а Клюс відсунув салат і почав безсоромно розглядати сусідній столик.
— Невже Дано так мало платить своїм убивцям? Він одягнений гірше за двірника.
— Будь ласка, шанні!
Офіціант акуратно поставив переді мною тарілку, на якій красувалася оголена жіноча фігура з пучком кропу замість волосся. Не знаю, з чого вона була зроблена, але вигляд мала досить колоритний. Рот у мене розкрився сам собою.
— Баба! — життєрадісно вигукнув Емі, ледве не випадаючи з куртки Клюса.
Чорні лапи вчепилися в кріп… Пролунав гучний жіночий вереск, фігурка сіпнулася й сіла на тарілці. Дім миттєво вихопив автомат, але червонопикий хлопець настільки ж стрімко відкинув у нашу сторону стіл і метнувся в розкриті двері кухні. Товста дама заверещала не гірше поросяти, парочка завмерла, офіціант упустив рознос. Музика продовжувала гриміти. Терпіти не можу фокстротів!
— Це шанні, добродії, — тремтячим голосом вимовив офіціант. — Сюрприз. Багатьом клієнтам подобається.
— Подобається, — чорний кіт відкусив руку фігурці й почав із хрускотом жувати.
Клюс радісно заплескав у долоні. Йому було весело! Я встала на ноги, схопила братика за комір і потягла до дверей. Офіціант тихо відступив убік. Навряд чи він що-небудь думав, але Дімові дорогу перепинив:
— Сплатіть, будь ласка…
Дім жбурнув йому кредитку, потягнувся було за сумкою, яка стояла під столом, але потім раптом передумав і замість цього стягнув зі стільця Афараса.
Вискочили ми через парадний хід, де все ще, стоячи, спав п’яний швейцар. Як тільки ми з’явилися на тротуарі, куртка знову затріпотіла, відклеїлася від стіни, швейцар упав, але не прокинувся.
Звідкись гримнув постріл, Дім не цілячись випустив чергу, змушуючи випадкових свідків з жахом розбігатися.
— Есто, вниз!
Ми промчали підземним переходом, причому Афарас запекло кульгав на сходах, і опинилися на порожній платформі, де підморгував червоними вогниками поїзд. Поїзд складався з паровоза й чотирьох вагонів. «Амаданська стріла» — було написано великими буквами під вікнами кожного вагона. На краю платформи солодко позіхав білетер.
— Три… квитки… до Амадана! — випалив Дім, кидаючи Афараса й вихоплюючи з кишені кредитки.
Білетер — кволий дідок з хоробро закрученими вусами — з жахом дивився то на дуло автомата, то на Афараса, який аж хитався.
— Квитки давай! — гаркнув Дім. — Без здачі.
Дідок квапливо всунув йому квитки і почав задкувати, не відводячи погляду від зброї. Емі вислизнув з-за пазухи Клюса, наздогнав білетера, швидко видрався по форменим штаням й опустив у червону сумку з квитками недоїдену красуню.
— Емі!
Дім Фут зажбурнув у тамбур вагона Клюса, потім мене, заштовхав Афараса, який впирався, й останнім вліз сам. Коротко крикнув гудок, поїзд рушив. Емі виник на плечі Афараса, коли ми вже заходили в купе. З виразом величезної бридливості Афарас спробував струсити його, але Емі вчепився пазурами у светр.
— Я тебе люблю! — заверещав він. — Не залишай!
Дім Фут потужним поштовхом увігнав в ущелину купе обох і закрив двері раніше, ніж крики Емі привабили цікавих. У тісній комірці купе повітря було просякнуте паровозним димом, як носова хустка парфумами, і я поспішила відкрити вікно. Свіжий вітерець остудив наші розпаленілі обличчя. Кілька секунд всі мовчки дихали, витирали зіпрілі лоби й насолоджувалися спокоєм.
— Я забув у ресторані кепі! — зненацька згадав Клюс.
По правді сказати, я думала, що він залишив його в перевернутій машині, але це не мало значення порівняно з кинутою заради Афараса сумкою.
— Послухайте, ви!.. — почав Афарас, майже з ненавистю дивлячись на Діма Фута. — Я нікуди не збираюся їхати!
— Навіщо ж ти сів у поїзд? — зачудувався Дім.
— Я не сідав!.. Та заберіть від мене цю… тварину!
Емі відразу зістрибнув на підлогу, демонстративно обтрусив всі лапки по черзі, ретельно облизав передню й почав терти нею ніс. Клюс піднявся на верхню полицю, ліг на спину, заклавши руки за голову, зітхнув полегшено й закрив очі.
— Я ніколи не мав справи з чаклунством і не збираюся мати надалі! — Афарас круто розвернувся, взявся за ручку дверей і рвонув щосили. Двері не ворухнулися.
— Емі, відпусти його, — мені не хотілося завдавати бідоласі додаткових неприємностей. Навіщо Дім взагалі захопив його з нами? Невже із чистого людинолюбства?
— Я його не тримаю, — сухо відповів Емі. — Нехай відімкне замок і йде.
Афарас крутонув «вертушку», ступнув через поріг і з гуркотом закрив двері за своєю спиною. Я затамувала подих: ще один союзник пішов. Нехай тимчасовий, нехай випадковий, але союзник. Ну чому нам так не пощастило, Ламасе? Чому люди ховають очі при зустрічі з нами?! У чому ми винні?
— Затьмарення на мене зайшло, — повідомив Дім Фут похмуро. — Сам не розумію, для чого він мені здався, дзеркальник бродячий…
Він важко опустився на сидіння, оглянув автомат і засунув його назад під плащ. Обличчя Діма зробилося умиротвореним, він прихилився до стіни, прикрив повіки й моментально заснув. Я щільніше загорнулася в накидку, скинула з ніг туфлі й теж сіла, підібравши ноги під себе. Емі негайно влігся на туфлях, укрив пухнастим хвостом ніс, замружив очі й неголосно замуркотів.
Стукали колеса. Думки в’яло ворушилися в моїй голові, увесь час сповзаючи чомусь на тебе, Ламасе. Як ти примудрився стати верховним магом у країні, де правлять жерці? Вони привласнили собі право творити чудеса й саджати королів на трон. Культ Світла й Пітьми і його богиня Місяць ось уже триста років є офіційною релігією Анемора. І Пітьму, і Світло варто шанувати однаково, а ти, Ламасе, ніколи не вмів триматися середини! У тебе завжди перебували мазунчики на стороні Світла… Втім, не завжди, от Емі…
Двері від’їхали вбік, у щілину просунулися обросла бакенбардами фізіономія під кашкетом із червоним околишем, відкашлялася й пробасила хрипко:
— Квитки є?
— Є, — не відкриваючи очей, підтвердив Дім Фут і жестом фокусника вивудив квитки з потайної кишені. — У м’який, до Амадана.
До Амадана?! Моє серце підскочило й провалилося в прірву. Чому до «Амадана»? Там же інквізиція! Немає нічого дурнішого, ніж причетним до магії їхати в Амадан, та ще в супроводі нелюдя! Я не можу гарантувати власної нейтральності! Та я іноді іскрами сиплю не гірше бенгальського вогню й до того ж без усяких на те переконливих причин! Якщо Клюс що-небудь викине, простять… можливо, але ж мені не відкрутитися! Магічна сила — штука заразна, ти сам мене про це попереджав, Ламасе, коли намагався прогнати з робочої зони. «Індукція», — так висловився з цієї нагоди одного разу батько. Ви обоє за мною доглядали, боячись зіпсувати мені життя пробудженням невластивих звичайній людині сил. Батько хотів зробити з мене добропорядну громадянку Анемора, але його мрія не здійснилася: після його смерті ти зняв усі заборони. Я годинами сиділа у твоїй кімнаті під захистом пентаграми, спостерігала, як ти працюєш, і заздрила.
Так, я заздрила, Ламасе! Ти з такою легкістю справлявся з погодою, зберігав урожайність всіх околишніх полів, лікував худобину, вирішуючи мимохідь тисячі життєвих проблем… Ти був гарним магом. А я просто згорала від заздрості. Я заздрила помічникам (ти дозволяв їм асистувати), твоїм слугам (вони стежили за станом магічних талісманів), твоїй економці (у неї зберігалися ключі від комор зі спеціальними предметами) — вони всі мали право доторкатися до магії. Я — ні. У нашій державі магія не вважається гідним заняттям для молодої дівчини з гарної родини.
І все-таки пентаграма не вберегла мене від твого впливу, деякі дивацтва стали проявлятися. Дано Іт перестав підвищувати на мене голос, коли одна за одною дві еделаські вази розбилися об його голову. Самі собою. Злетіли з коминної полиці й розбилися вщент. Лікарі довго відходжували Дано й заборонили навіть вимовляти при ньому слово «порцеляна». Крім мене й Дано, у кімнаті були його секретарі, яких ніхто потім більше не бачив в Анеморі, але їх перед службою регулярно перевіряли на причетність до магії.
Чаклунства Дано боявся й завжди тримав у зовнішній охороні одного з жерців, так що чужий заклинатель у замок проникнути не міг. Мене пропускали вільно.
Ніжки мого ліжка один раз виявилися вмурованими в підлогу. У ту ніч мені снилося, що я сплю на гілці дуба, який вріс корінням у кам’янистий схил пагорба. Дім Фут довго розглядав злощасне ліжко, потім озброївся ножівкою й укоротив ніжки. Замість ліжка він велів поставити мені в спальні широченну тахту й власноручно заштовхав під неї дубову дошку із зображенням Сонця…
— А цю людину ви знаєте?
Двері остаточно відкрилися, і кондуктор постав у всій красі червоного із золотом мундира. Поросла волоссям лапа кондуктора міцно стискала плече Афараса. Судячи з потріпаного виду водія, опір закону був невдалим. На вилиці Афараса червоніла свіжа подряпина, светром явно витирали підлогу, штани теж трохи припорошило пилом.
— Знаєте чи ні?
Похмуре обличчя янвайця виражало крайню ступінь презирства. Безсумнівно, він волів би ніколи нас не зустрічати.
— Відпустіть юнака, кондукторе, — як і раніше не відкриваючи очей, велів Дім Фут. — Ви перевищуєте повноваження.
— Він безбілетник!
Дім Фут повільно, по одному розклав на столику чотири квитки й виразно постукав пальцем по крайньому. Кондуктор зіщулив короткозорі очі, перевірив дату й ціну на квитку і знехотя випустив бранця.
— Чому він не сказав відразу?!
— Бо ви звернулися по-хамськи! — зненацька підвищив голос Дім Фут і відкрив очі. — Готовий сперечатися на що завгодно, ви його образили відразу!
Щоки кондуктора затряслися, він відкрив рота, постояв так кілька секунд і раптом заверещав поросячим вереском:
— А ви… а хто… а чому тварин без довідки провозите?!
Під твариною він, мабуть, мав на увазі Емі. Мало того, що ми їдемо в Амадан, так ще й зі скандалом! Я виразно подивилася на Емі, подумки побажала йому зникнути й запитала дуже чемно:
— Про яку тварину йдеться?
Кондуктор здивовано витріщився на порожнє місце, а я тим часом попросила ощасливити мене поштовим бланком і ручкою. Поросла волоссям лапа слухняно пірнула в кишеню, витягла пачку бланків і чудову наливну ручку з позолоченим ковпачком. Поки я нашвидку накидала лист Люсто, а потім виписувала чек, кондуктор усе ще продовжував витріщатися на підлогу. Я акуратно промокнула чорнило чистим бланком, склала ручку й запитала найєлейнішим голосочком:
— Сума в десять тисяч улаштує вас, пане Афарасе?
Затягнута в мундир туша кондуктора здригнулася, і він перевів осклянілий погляд на янвайця. Афарас долонею підкинув чуба, що звісився на чоло, і відповів коротко:
— Влаштує.
— А на кривдника рекомендую подати в суд, — безбарвним голосом порадив Дім Фут. — Стягніть щонайменше сотень п’ять.
Товсті губи кондуктора склалися в жалюгідну посмішку, бакенбарди заворушилися, як волохаті гусениці.
— Це непорозуміння, — пролепетав він. — Молодий пан відмовився пред’явити квиток, вступив у суперечку й не бажав повертатися у своє купе.
Цей кондуктор нагадав мені наше вище суспільство. Ті ж критерії відносин. Для «Амаданської стріли» Афарас був не досить респектабельно одягнений, тільки й усього.
— На вашому місці я змінила б тон. Пан Афарас має повне право перебувати в будь-якому місці цього поїзда, а запобігти появі безбілетника ви зобов’язані були при посадці!
При зіткненні з людьми такого сорту мене завжди тягло на «високий штиль». Варто було б вставити ще пару фраз із придворного етикету, але кондуктор був і без того досить наляканий. Він кілька разів намагався заговорити, але язик погано його слухався й пощастило тільки з четвертої спроби.
— Я-а-а д-дуже шкодую…
— Відшкодуєте збиток негайно, і пан Афарас, можливо, не стане з вами судитися.
— Скільки?..
Я старанно зобразила замисленість, ногою засунула під сидіння Емі, який висунувся звідти, й вирекла:
— Раз суперечка виникла через квиток, то й відшкодуєте повну вартість проїзду на «Амаданській стрілі» від кінцевої до кінцевої.
Ламасе, клянуся: він вийняв гроші й віддав ошелешеному Афарасу! Емі фиркнув так голосно, що я навіть злякалася. Кондуктор витер чоло, чемно підняв кашкета й задкуючи вийшов. Двері засунулися.
— Із нас би вийшла чудова зграя здирників, — сказав Дім Фут, вмощуючись зручніше й знову збираючись дрімати.
Я згорнула лист, приєднала до нього чек і теж вклала в руку Афараса:
— Сподіваюся, ви вибачите нам заподіяні клопоти. Готівка на зворотний проїзд у вас тепер є…
І тут я згадала, куди ми їдемо.
— Діме, ми їдемо в Амадан?!
— Якщо ми сидимо в «Амаданській стрілі», то, швидше за все, їдемо в Амадан.
— Ти сказився! Там же інквізиція. У мене немає бажання провести у в’язниці решту своїх днів!
Вперше за весь цей час Дім Фут по-справжньому розсердився. Обличчя його почервоніло, як мундир кондуктора, сиві брови зійшлися над переніссям.
— Хіба в нас був вибір, Естареді?! Чи ви віддаєте перевагу товариству найманих убивць?! З Амадана є пряме повітряне сполучення з Південними колоніями.
— А гроші? Ти забув про готівку! На що ми будемо жити в колонії?!
— Не ставте дурних запитань, пані Естареді! — гаркнув Дім Фут, але відразу понизив голос, бо на верхній полиці заворочався Клюс, який давно задрімав. — Було б життя, а готівка вже як-небудь…
В Амадан «стріла» прибула пізно ввечері. Клюс спав безпробудним сном, згорнувшись калачиком на верхній полиці поруч із Емі, який витягнувся на всю довжину. Ліхтар освітлював цю мирну картину, а до вікна прилипла нічна темрява. Я мимоволі зіщулилася: зараз нам треба було покинути тепло вагона й вийти назустріч невідомості.
— Кінцева! — ревів десь голос кондуктора. У коридорі чулися квапливі кроки: останні пасажири поспішали до виходу.
Настав час виходити й нам. Я потягнулася через купе, щоб розбудити Діма Фута, але він відкрив очі, перш ніж моя рука торкнулася його плаща.
— Уже? — пошепки запитав він. — Приїхали?
Емі м’яко зістрибнув з полиці, вигнув спину й з насолодою потягнувся. Кіт як кіт, колір тільки непопулярний, але де сказано, що чорних котів із собою возити не можна. Либонь, обійдеться.
Дім взявся термосити Клюса, але брат сонно мугикав і не прокидався. Тоді Дім обережно взяв його на руки й поніс до виходу. Емі дріботів за ними слідом, я йшла позаду. Біля дверей вагона Дім забарився: спускатися із Клюсом крутими сходами йому було незручно. Однак чиїсь руки протяглися назустріч, і після секундного коливання Дім передав хлопчика Афарасу. Емі із захопленим криком хоробро стрибнув на плече янвайця, глибоко встромивши пазурі у светра.
— Брись! — у півголоса велів Афарас, однак Емі моторно перебрався на груди Клюса, де й згорнувся клубочком. Я не стримала посмішку, бо ж занадто комічною була фізіономія Афараса, коли він намагався надати собі лютого вигляду. На нелюдей подібні штучки не діють. Дім спустився сходами, насторожено оглянувся й тільки після цього дозволив мені зійти. Дім іноді поводиться страшенно нерозумно: на освітленому пероні ми виділялися, як вишні на блюдці — чудова мішень для професійного стрільця, і якщо навколишня темрява мовчала, то зовсім не через Дімові обережності.
— У тамбурі їздити зручніше? — не без єхидства поцікавилася я в Афараса.
У результаті спілкування з тобою, Ламасе, у мене зіпсувався характер. Раніше людські страхи я сприймала спокійно, а тепер від них лютішаю. Хоча ні, ти тут ні до чого. Це спрацьовує почуття цехової солідарності. Солідарність знедолених. Спілкуватися з нами боялися, бо ми — Діано Лу, а з тобою — бо ти маг. Знехтувана, хоча й необхідна професія. Жерці творять чудеса — їх на те сподобив Місяць, а ти твориш чудеса тільки з любові до чарівного… Точніше, творив. Тобі це подобалося, ніхто тебе не зобов’язував.
Афарас подивився на мене довгим поглядом. Якби в мені не текла кров Діано Лу, я б розчулилася: стільки суму було в його очах. Ще б пак: таке гарненьке дівчисько, а лигається з темними силами! Мабуть, він готовий був оплакати мою загублену душу. Чек у кишені, можна плакати! Які ж вони всі лицеміри, ці… з інших країн Об’єднаного Королівства. В Анеморі не дуже люблять магію, так хоч визнають, що немає Світла без Пітьми, а Пітьми без Світла, а ці… так жагуче хочуть бути чистенькими, що без кінця поринають у бруд по вуха.
Дім Фут неспокійно завертів головою в пошуках чергового. Два ряди начищених ґудзиків блищали на тлі стіни станційного поста метрах у п’ятьох від нас.
— Я зараз.
Дім квапливо покрокував до чергового, не забуваючи час від часу оглядатися й тримати руку під полою плаща. На місці чергового я такого підозрілого типа до себе й близько не підпустила б!
— Я можу вам чим-небудь допомогти? — тихо запитав Афарас.
— Ви?! — я оглянула його з голови до ніг, чмихнула презирливо (я ще не забула його спалах у вагоні). — У вас же немає іншої машини?! І чорних котів ви боїтеся.
Він боявся Емі. Він тримав Клюса трохи на відстані, щоб не торкнутися чорного клубка, який скрутився на хлопчиську, і вигляд мав досить безглуздий.
— Я не люблю чаклунства.
— При вокзалі неодмінно є філія Захисників щирої віри, можете звернутися туди!
Наша сутичка закінчилася, тільки-но почавшись: повернувся Дім.
— Пітьма забери! Два тижні, як скасовано нічні польоти, до ранку нема рації шукати повітроплави. Черговий сказав, що найближчий готель за півтора квартали звідси. Переночуємо там.
Ми стояли на самісінькій межі освітленої ділянки між станційним постом і багажним відділенням поруч із величезною клумбою, повністю засадженою айстрами, хризантемами й іще якимись осінніми квітами із сильним нудотним запахом. Від цього запаху в мене трохи запаморочилася голова й тому, коли з-за рогу багажного відділення вийшов манекен, я подумала, що це галюцинація. Він був одягнений точнісінько, як ті двоє, що рекламують шанні в злощасному ресторанчику з п’яним швейцаром: коричневий сюртук, жилетка, біла сорочка з високим крохмальним коміром, зав’язана бантом краватка й світло-сірі панталони. Тільки насунутий на очі фетровий капелюх трохи випадав із загального ряду.
«Манекен» не поспішаючи обігнув Діма Фута, витягнув граблеподібні руки й мовчки схопив за горло Афараса. Емі із пронизливим котячим криком вислизнув з обіймів Клюса, вдарився об ґрати водостоку й притьмом кинувся бігти. Афарас ледь не впустив Клюса, продовжуючи втримувати його однією рукою, другою він спробував звільнити горло. Підоспілий Дім щосили вдарив незнайомця стволом автомата по голові. Почувся тріск, наче переломили суху дошку, «манекен» відпустив Афараса, відступив назад і впав на Діма. Сліпучий спалах змусив мене замружитися, пролунав вибух.
Мене відкинуло до стіни багажного відділення, усипало скалками шибки, Клюс опинився на самій середині клумби, Афараса вдарило об ліхтарний стовп. У мене занило серце: Дім Фут нерухомо лежав посередині тротуару, розкинувши руки й накривши автомат полами плаща. Незнайомець скорчився на ґратах водостоку, з-під збитого капелюха курився білястий димок.
Свисток чергового зайшовся істеричною треллю. Навколо металися якісь люди, хтось кликав поліцію, хтось викрикував погрози. Здійнявшись на ноги, я кинулась до брата. Клюс стояв на колінах у заростях зім’ятих астр, і лице його виражало дивну суміш жаху й захвату.
— Оце бабахнуло, — сказав він і раптом заплакав голосно й гірко, розтираючи сльози брудним кулачком.
Я міцно пригорнула братика до себе, замурмотіла слова розради, хоча в самої теж в очах защипало, а в скронях застукав пульсуючий біль. Хтось важко опустився поруч: Афарас ошелешено трусив головою, не перестаючи триматися за горло. На чолі багровіло свіже садно. Клюс на мить відірвався від моєї накидки, глянув з-під лоба на янвайця й знову зарився обличчям в мокре сукно. Ламасе, клянуся, ніколи в житті мені не було так погано, як серед цих огидних квітів на цих мерзенних клумбах у прекапосному містечку Амадані! Мені здалося раптом, що всі наші старання даремні, виходу немає й чи не простіше відразу в цьому зізнатися…
Із вереском гальм підлетіли два поліцейські «жуки», із них почали вискакувати затягнуті в поліцейську форму люди. Пара метких молодчиків відразу скрутила руки Афарасу, ще троє досить безцеремонно заштовхали в машину нас із Клюсом. У мені прокинулась фамільна гордість.
— Ви за це відповісте! — пообіцяла я довготелесому лейтенантові, що відібрав наші пістолети. — Мені вас шкода, пане!
«Пан» скривився так, немов надкусив лимон, а Клюс висякався в батистову хусточку, витер рукавом залишки сліз і набув гордого вигляду.
Діма Фута відвезла карета «швидкої допомоги», тіло незнайомця відбуло в морг, а ми вирушили знайомитися з поліцейською дільницею.
У дільниці гидотно смерділо формаліном. Мені знайомий цей запах: так пахло на кафедрі анатомії в нашій державній гімназії з її плішивими, як жерці, викладачами. І комісар поліції теж нагадував викладача: товстенький, білошкірий, він ледь влазив у свій блакитний мундир зі срібними нашивками. Живіт загрозливо нависав над новеньким ременем.
— Ваші документи! — зажадав комісар.
— Ви забули сказати, будь ласка! — відрізала я, підсунула до себе стілець і сіла.
— І негайно зніміть з нього наручники! — Клюс тикнув пальцем на Афараса, який понуро стояв під стіною.
Комісар здивовано хмикнув, жирні щоки колихнулися.
— Чи не зволите, пані затримана, пред’явити документи? — досить хамським тоном вимовив він.
Я вийняла й ткнула йому під носа книжечку з державним гербом Анемора. Комісар відкрив.
«Естареді Діано Лу, — почав він уголос читати, — дочка короля Арнальдо Діано Лу, сестра нині правлячого монарха Клюссіді Діано Лу. Визнана гідною почесного диплома магістра образотворчих мистецтв при дворі Його Величності».
У цьому місці комісар перервав читання й подивився на мене з неприхованим здивуванням. Замість відповіді я простягнула другий паспорт.
«Клюссіді Діано Лу — монарх держави Анемор, верховний головнокомандуючий збройними силами Анемора, а також адмірал здвоєного флоту держави Анемор».
— Це я, — гордо сказав Клюс і випнув груди. Брови комісара поповзли на лисину, а наш недавній знайомий лейтенант мимоволі клацнув каблуками. — За арешт монарха дружньої держави матимете дипломатичні ускладнення!
Лисина комісара зволожилася, він витер її хусточкою й попросив лейтенанта принести гостям м’які стільці. Однак мій високопоставлений братик сідати відмовився.
— Зброю нашу поверніть! — вказав він на стільницю, де лежали два однакові пістолети й невеликий автомат. — І наручники зніміть з… охоронця.
«Охоронець» забув про окови.
— Так ось де я вас бачив! — вигукнув він. — На в’їзді!
На західній дорозі, що веде в Анемор, красується величезний щит з усміхненою фізіономією Клюса й моєю кривою посмішкою: «Ласкаво просимо в Анемор!» — говорить напис на щиті. Народ повинен знати своїх правителів в обличчя.
Лейтенант поспішно підсунув Клюсу пістолети. Одну «бакку» король засунув у кишеню, другу віддав мені, а автомат царственим жестом вручив Афарасу. Янваєць ніяк не міг отямитися. Автомат він взяв зовсім машинально, хвилин п’ять тримав у руках, а потім заштовхав за брючний ремінь і прикрив светром. Вигляд був досить страхітливий.
— Де ж супровід, Ваша Величносте? — поцікавився комісар, коли монархові піднесли склянку апельсинового соку.
На щастя, Клюс жадібно припав до гранованої склянки, і я встигла відповісти сама:
— Урочистий виїзд обходиться занадто дорого для скарбниці.
— Але я чув, в Анеморі почастішали замахи на державних діячів?
— Чим менше народу, тим менше уваги привертається. Двох надійних охоронців цілком вистачає. До речі, одна наша людина серйозно постраждала. Не підкажете, де знайти заміну?
— Якби візит був офіційним, — комісар зам’явся, — я особисто надав би вам охорону, а так… Зверніться в приватну контору. Так, зовсім з голови вилетіло: що у вас трапилося?
— Грабіжник, — сказала я.
— Бандит, — підтвердив король.
Афарас нічого не встиг сказати, я вчасно наступила йому на ногу.
У готель нас доставили в поліцейському автомобілі. За рекомендацією лейтенанта, номер нам надали найкращий: з видом на сквер, у якому горіли виконані у вигляді квіткових бутонів ліхтарі. М’яке світло опромінювало вигадливо підстрижені шапки акацій, альтанку в еделасському стилі й невелику штучну водойму.
Ледь за нами закрилися двері, Клюс видав захоплений крик і став на голову. Звичайно, при цьому він трохи спирався на руки, але основна вага однаково приходилася на черепну коробку.
— У комісара просто щелепа відвисла! — вигукнув він, радісно бовтаючи в повітрі ногами.
Я рішуче повернула брата в нормальне положення: за всіма законами природи йому давно слід було спати. Афарас застиг посередині кімнати з надзвичайно здивованим виразом обличчя, здавалося, янвайця охоплюють зовсім протилежні почуття.
— Мабуть, я піду, — нарешті сказав він.
— Ти хочеш нас покинути?! — здивувався Клюс. — Тобі не подобається бути охоронцем?!
Якби мене обстріляли на дорозі, знищили мою машину, потім силоміць втягли в якийсь поїзд, попередньо налякавши чаклунством, потім трохи поколобродили й на закінчення всього ще й заарештували, я б теж трохи задумалася. Чи варте таке бурхливе життя не цілком гарантованого чека?
Але, з іншого боку, що я буду робити в цьому місті одна, без Діма?! Ну чому все трапилося саме так? Чому проти нас ополчилися і люди, і нелюди? Де вихід?
Бідний, бідний старий Дім! Не можна вбивати Сплячого, не можна вбивати того, хто…
— Так я пішов?
Я його не відпущу. Я боюся. Сьогодні він залишиться тут або я не Естареді Діано Лу! Завтра нехай забирається на всі чотири сторони, але цю ніч він проведе тут. Думай, Есто, думай! Ти ж подобаєшся йому — це видно неозброєним оком, думай. Що тобі варто трохи поворкувати? Ми повинні завтра полетіти з Амадана, інакше не треба було заварювати цю кашу. До свята Місяця залишилося два тижні, ми маємо встигнути забитися в яку-небудь щілину… хоча це навряд чи допоможе. Але що мені робити, Ламасе? Де вихід?
Я важко зітхнула, пролепетала: «Так, звичайно», — і похитнулася. Афарас мимоволі подався вперед… і я дуже вдало вчепилася в його руку. Тонку й холодну. Музикантом би йому бути, а не торговцем, з такими пальцями!
— Вибачте, — я із зусиллям випрямилася й сказала, усе ще не відпускаючи його руки: — Звичайно, ви повинні йти.
Він дивився, не відводячи очей, поки я нарешті не відіпхнула його.
— Ти кудись поспішав, приятель? — єхидно довідався Клюс.
Щоки Афараса взялися яскраво-червоними плямами, чоло вкрилося потом, губи пересохли. Каюся, заряд був занадто сильний! Я сама відчула жар у долоні, але нічого не могла поробити. Занадто багато емоцій за останню добу. Сплеск магічної сили мені спровокувати вдалося, але контролювати його — це не кисіль ковтати. Я хотіла тільки, щоб автомат Діма Фута залишався в чоловічих руках хоча б до ранку.
— Що я повинен робити? — надзвичайно хрипким голосом запитав Афарас.
— Тримати на прицілі двері! — життєрадісно повідомив Клюс.
Я легенько тріснула брата по потилиці й попросила Афараса лягти ближче до вхідних дверей і простежити за ними. Ми із Клюсом розташуємося в сусідній кімнаті, де непогано б перевірити віконні замки.
Афарас сумлінно обстежив обидві кімнати номера, перевірив вікна й навіть навіщось відкрив крани у ванній. Гаряча вода текла, не дивлячись на пізню годину. Клюс відразу зажадав купання.
— Постарайся впоратися за десять хвилин.
Коли зраділий Клюс кинувся у ванну, Афарас почав перетягати диван ближче до дверей, я пішла в спальню, щоб нарешті з насолодою впасти в крісло. О Небо, як приємно сидіти на м’якому, ще й витягнувши ноги! У скронях знову з’явився біль. Ранком треба з’їздити в лікарню до Діма Фута, оплатити лікування. Як же йому не пощастило, бідоласі! Зіштовхнутися з отакою тварюкою… Ніколи б не подумала, що Малу ризикне розбудити Сплячого!
У двері зненацька просунулася скуйовджена голова Афараса, він глянув на мене настільки страждальницькими очами, що я відразу стривожилася.
— Тут…
— Клюс?! — миттєвий жах кольнув серце. — Що з ним?
Янваєць зник так само раптово, як і з’явився. Я повільно встала, ноги в мене підгиналися, я над силу переступила поріг вітальні.
Чиясь тверда рука затулила мені рота, перш ніж я встигла скрикнути, інша, нахабна й безцеремонна, обшукала мій одяг і прошмигнула в кишеню за «баккою».
— Де хлопчисько? — різко видихнули мені на вухо.
Я подивилася на дуже блідого Афараса, якого тримали двоє громил, поки третій тикав йому в горло пістолет із глушителем, і, як не дивно, відчула себе краще. Виходить, до Клюса вони ще не добралися, і Афарас викликав мене…
— Де він?
Червона пика водія «газелі» відразу пояснила все. Якщо є автомобіль, не треба поспішати на «стрілу», а готелів у цьому місті не так уже й багато.
— Говори, ти…
Він мене образив. Йому не треба було цього робити. Він тримав «бакку» притиснутою до мого живота, вона розжарилася майже миттєво й обпалила йому долоню. Він скрикнув і випустив пістолет. Тонкий струмінь пари із шипінням вирвався з дула й вжалив плече третього здорованя, той заревів і смикнув рукою. Куля пішла в стелю.
«Б-бах, б-бах, бах!» — три постріли пролунали один за одним. Пістолет у руках Клюса палив майже без зупинок. Один з бандитів повалився на підлогу, інший схопився за груди, третій повільно сповз по стіні. Червонопикий корчився, обхопивши обпалену руку, на підлозі сходила парою водяна іграшка.
Посередині всього цього кошмару зовсім розгублений стояв Афарас й очманілими очима дивився на недбало обмотаного рушником короля, який міцно стискає в руках справжню «бакку».
Я кинулася й схопила в обійми мокрого братика, а він люто вертів головою, щосили намагаючись вдержати на прицілі червонопикого. Почали стукати у двері.
— Він сказав… вечерю… — Афарас торкнувся долонею до шиї там, де виднілася червона цятка, надавлена глушником.
Двері затріщали, полетіли друзки, вивернувши «з м’ясом» замок, у номер увірвався готельний поліцейський з револьвером напоготові. Побачивши розпростерті тіла, він на секунду остовпів, потім гаркнув: «У чому справа?!»
— Відьма! — простогнав червонопикий, з ненавистю дивлячись на мене.
У номер набилося стільки народу, що ніде було ступити. Сяючий Клюс удесяте розповідав, як він стояв за відкритими дверима, поки бандит оглядав ванну, і як виявив, що «випадково» захопив справжню «бакку». У випадковість я дозволила собі не повірити: мій братик — людина дивовижно метка й на зброї розуміється краще за мене. О Ламасе, цей хлопець повинен дожити до повноліття, інакше світ влаштований занадто жорстоко! Моя мати вмерла, коли мені було стільки, скільки зараз йому, а він свою не бачив зовсім. Взагалі, я теж її не бачила. Клюс — незаконнонароджений. Батько нічого не розповідав мені про його матір, із всіх наших людей лише Дім Фут щось знав про цю історію, але волів тримати язика за зубами. Я просила тебе, Ламасе, намалювати її портрет, а ти замість цього велів мені сходити й подивитися на Клюса. Батько всиновив Клюса, оголосив законним спадкоємцем, а два роки тому відрікся на його користь від престолу. Він дуже любив Клюса, але цього чубатого телепня не любити важко… Хоча у декого виходить. У Дано Іта, скажімо. Коли він бачить цей каштановий чубчик поруч із моєю солом’яною гривою, у нього рот на сторону звертається. Як смішно, що саме він виявився нашим опікуном…
Нас перевели в інший номер і принесли розкішну вечерю, після чого Афарас сів біля дверей і заприсягнувся не заплющувати очей до самого ранку.
Прокинулася я тому, що двері буквально висаджували. Чийсь хрипкий голос басував: «Пані принцесо! Пане король!» Одяг я звечора віддала чистити, тому накинула зелений готельний халат прямо на нічну сорочку й поквапилася відкрити.
За дверима виявився вже знайомий комісар поліції в новому, чудово відпрасованому мундирі. Очі комісара вп’ялися в Афараса, який спав біля порога, а руки нервово обсмикали сукно мундира.
— Прошу пробачення, — комісар відвів погляд від незатійливого охоронця й жваво зацікавився моїм халатом. Я машинально перевірила ґудзики, застебнула нижній і запросила вартового порядку сісти.
— Я дозволив собі потурбувати вас настільки рано з досить поважної причини… — видавши цю довгу фразу, комісар значуще кашлянув. Якщо йому хотілося змусити мене нервувати, то результату він досяг. Невже водій «газелі» заговорив?
— Тіло вашого грабіжника зникло з моргу.
— Справді? — я постаралася надати голосу байдужості.
— Але якого саме? У вашому славному Амадані ми зіштовхнулися вже з п’ятьма.
Комісар почервонів й витер лисину хусточкою. Він явно почував себе не у своїй тарілці.
— Серед них грабіжником був тільки один. Інші збиралися викрасти їхню величність із метою шантажу. Невідомі особи проникли в приміщення моргу, зламали замки й винесли тіло людини, яка напала на вас у районі вокзалу.
— А сторож? — у дверях спальні з’явився Клюс у нічній сорочці до підлоги. Підходящого за розміром одягу для нього не знайшлося, і братик хоробро хизувався в клоунському вбранні.
— Сторож нічого не чув.
— Ну й місто у вас, пане комісаре, небіжчиків, і тих крадуть!
Крісло під комісаром заскрипіло, а краплини поту побігли вже по щоках. Він сильно нервував, бідний товстун.
— Відомо, що у вашому королівстві є прихильники магії, ваш культ Світла й Пітьми…
— Давайте не будемо обговорювати державну релігію. Що ви хочете від нас?
— В Амадані заборонене будь-яке чаклунство. Є припущення, що злочин у моргу здійснено з метою проведення якогось мерзенного ритуалу. Магічного ритуалу!
— Ну й що? — запитала я досить різко. — При чому тут ми? Ми по ваших моргах не лазили, небіжчиків не крали!
— Що ви, що ви! Я аж ніяк не збирався приписувати настільки жахливий злочин особам королівської крові! Я тільки хотів уточнити окремі деталі.
— Так уточнюйте скоріше! — велів Клюс. — Я збираюся вмиватися!
Братик з істинно королівською величчю схрестив на грудях руки й виставив уперед босу ногу.
— Свідки стверджують, що був вчинений вибух, а тим часом ніяких слідів вибухового пристрою не виявлено!
— Погано шукали, — холоднокровно помітив Клюс. — Рвонуло здорово.
— Ще досить дивним є те, що грабіжник насмілився напасти на трьох дорослих людей, до того ж, за два кроки від чергового поста!
Я втратила залишки терпіння:
— Що вам треба від нас, комісаре?!
Товстун зробив кілька глибоких вдихів і видихів.
— Я змушений просити вашу величність (легкий уклін у бік Клюса), а також вашу високість (той же номер для мене) не затримуватися в Амадані надовго. Товариство Захисників щирої віри не визнає титулів і звань, не хотілося б викликати дипломатичні ускладнення через їхню можливу неврівноваженість.
— Це все?
— Усе.
Тепер я зробила посилену вентиляцію легенів.
— Ми покинемо Амадан не раніше, ніж відвідаємо в лікарні нашого слугу, але після цього вилетимо першим же рейсом. Ви задоволені?
— Цілком.
Ідучи, комісар ледве не спіткнувся об Афараса, чортихнувся неголосно й поспішив вийти.
Невисокий будинок Амаданської лікарні чимось невловимо нагадував в’язницю. Ні традиційні клумби у дворі, ні повита диким виноградом альтанка не згладжували враження похмурого очікування. Тут не лікувалися, тут очікували кінця хвороби. Благополучного чи ні.
Кілька хворих, яких ми зустріли, були одягнені в однаково вицвілі від прання халати й однаково безрадісними обличчями справді нагадували ув’язнених. Ми пройшли через викладений жовто-коричневим кахлем вестибюль і звернулися до бабусі у величезному білосніжному чіпці й не менш білосніжному фартусі, надягнутому поверх товстого вовняного плаття. Бабуся сиділа за столом із цінної деревини, її обличчя випромінювало благовидний спокій. «Це на другому поверсі, — прошамкала вона, тільки-но почувши ім’я Діма Фута. — Вас проведуть».
Медична сестра в халаті, накрохмаленому до паперового хрускоту, довела нас до палати Діма Фута. Діма поклали в крихітній кімнатці, де, крім ліжка, помістився лише умивальник та заставлена ліками скляна шафа. «Ненадовго», — попередила медсестра.
Дім лежав, укритий простирадлом до підборіддя, і очі його були закриті. Лікар Джаскі, з яким я встигла переговорити по телефону, повідомив про важкий стан пацієнта, однак вигляд Діма Фута мене вразив. Щоки старого слуги позападали настільки, що обличчя його швидше нагадувало обтягнутий шкірою череп. Ніс витончився й наче всох, очі глибоко запали, шкіра посірішала. Дім Фут дихав, однак груди його ледь здіймалися.
Клюс, що рвонувся було до постелі, зупинився й здивовано вдивлявся в лице Діма Фута.
— Це не Дім, — сказав він. — Я його не знаю.
Це був Дім Фут, але не тепер. Раніше. Тепер він належав іншому світу, і не нам його звідти повертати. Я зрозуміла це відразу, але усе ще барилася, на щось сподіваючись. Клюс голосно засопів.
— Це не Дім, — повторив він із тремтінням у голосі. — Я хочу до Діма Фута.
Без зайвих слів я взяла брата за плече й вивела геть із палати. За нами йшов неабияк приголомшений Афарас.
— Це не Дім! — крикнув Клюс медсестрі, по щоках його вже котилися перші сльозинки. — Де Дім Фут?!
— Тут не можна шуміти, — строго сказала медсестра. — Навіть вам, ваша величносте.
У кінці коридора промайнула довготелеса фігура в приплющеній по боках лікарській шапочці. Я підштовхнула Клюса ближче до Афараса, а сама поспішила за лікарем. Доктор Джаскі охоче прийняв гроші, але давати прогнози категорично відмовився. «Випадок досить складний», — прорік він глибокодумно, подивився на мене через окуляри й відкрив рота, щоб виголосити промову, повну латини. Пронизливий лемент змусив його прикусити язика. Кричав мій брат Клюссіді Діано Лу.
Я вискочила з кабінету, вихором промчала по коридору й встигла закрити двері палати перед самим носом здивованої медсестри. «Потримайте, будь ласка!» — майже силоміць я поклала її пещену руку з акуратно нафарбованими нігтями на металеву ручку. Клюс стояв з широко розкритими очима, і колір його щік майже зрівнявся з білизною халата медсестри.
Афарас здивовано оглядався по сторонах.
Я схопила брата на руки, стрибаючи через сходинку, збігла сходами й ледве не впала на проклятому кахлі. Афарас встиг нас підтримати, але це розлютило мене ще більше. Я відсторонила його руку.
— Ви тюхтій! Ідіть!
Але Клюс важив уже чимало, я раптом задихнулася, коліна затремтіли, тільки-но вдалося дійти до дверей (Афарас негайно їх відкрив) і переступити поріг. Вигляд посипаної піском доріжки додав мені сили.
— Зупиніть будь-яку машину! Знайдіть візника!.. Робіть що завгодно, тільки геть звідси! Ми полетимо першим же рейсом!
Пісок зметнувся з-під черевиків Афараса. Я залишилася стояти біля клумби, Клюс міцно тримав мене за шию: його усе ще тіпало. А побачив він усього лише, як те, що колись було Дімом Футом, намагалося сісти на ліжку.
З боку альтанки з’явився священик у білому вбранні Захисника щирої віри. Він оглянув нас чіпким поглядом, і молоде, але вже з борознами зморщок обличчя гидливо скривилося. Він зробив знак рукою, але для спілкування із Захисниками щирої віри в мене був не той настрій. Я спустила Клюса на доріжку, взяла його за руку й поспішила до воріт.
На щастя, Афарас зупинив таксі. Я сіла на заднє сидіння, сам янваєць влаштувався поруч із водієм, а Клюс забарився, оглядаючись на лікарню… І тут щось чорне вискочило з кущів ольди, які ростуть біля самісіньких воріт, промчалося по тротуару й одним стрибком зметнулося братові на руки.
— Емі! — радісно скрикнув він.
Задзвеніло бите скло, якась фігура вивалилася з вікна другого поверху й впала на кам’яні плити двору. Нестямно заволала жінка. Я ривком втягла брата в машину, закрила дверцята. «Поїхали!» — гаркнув Афарас, і водій рушив з місця.
Коли ми виїжджали на бульвар, я раптово побачила вже знайомого священика, він проводжав поглядом нашу машину, високо піднявши над головою молитовник у шкіряній обкладинці.
Емі сидів на колінах у Клюса скуйовджений і жалюгідний. Зараз він більше ніж коли-небудь був схожий на звичайного кота, тільки зіниці відсвічували чомусь не зеленим, а синім. Як справжній кіт, він ішов, не запитуючи, і повертався, коли хотів, однак останнє зникнення явно не пішло йому на користь. Я погладила по спині переляканого бідолаху. «Няв», — протяжно занив він і раптом видав ображено: «Філіп гнав Емі!»
Я спіймала в дзеркалі очманілий погляд водія й зрозуміла, що пасажири з котом, який розмовляє, негайно будуть описані в поліцейській дільниці. По спині прокотився холодок: чи встигнемо ми полетіти?.. Але тут несподівана думка змусила мене підскочити. Філіп в Амадані?! Помічник анеморського мага в Амадані?!
— Зупиніть!
Таксист загальмував так різко, що Афарас ледь не врізався в лобове скло. Я кинула таксистові кредитку, не чекаючи здачі, вискочила з машини й витягла за собою Клюса разом із Емі, який вчепився в мого братика.
— Що трапилося? — запитав Афарас, відкриваючи дверцята.
Замість відповіді я рішуче покрокувала до скверу, де грілися на сонці няньки з дітьми, які дрімали в колясках. Машина від’їхала, Афарас наздогнав нас за кілька кроків. Я глянула на його довготелесу фігуру, приклад автомата, що випирав з-під светра, й важко зітхнула. Для тієї справи, що я збиралася здійснити, янваєць не годився. Охоронець мені знадобиться справжній, здатний відрізнити парасольку від габрілайської шпаги й не дуже розбірливий у засобах.
— Що трапилося? — повторив Афарас.
— Повертайтеся в Анемор. Ми залишаємося в Амадані.
Обличчя Афараса відобразило поперемінно здивування, потім прикрість, потім рішучість.
— Я теж залишаюся! — заявив він. — Я за вас відповідаю.
— Перед ким?
— Перед… Дімом.
Діму було вже однаково, але я про це говорити не стала: Клюс посилено крутив головою, ловлячи кожне наше слово. Дорого я б дала, щоб хтось доглянув брата, поки я вирушу до Філіпа! Якби янваєць мав хоч краплю вправності Діма Фута… Ні. Не залишу Клюса на цього… дзеркальника, у Дано Іта найманців вистачить. Що ж робити, Ламасе, що мені робити?!
— Ти ж взагалі вмієш стріляти, приятелю? — Клюс вимогливо ткнув пальцем у живіт янвайця, ледве не зачепивши автомата. — У нас із Естою купа ворогів.
— Звичайно, приятелю, — Афарас навіть сполотнів від образи. — Звичайно, я вмію стріляти.
Я сильно в цьому сумнівалася, більше того, у мене були всі підстави підозрювати нашого янвайського друга у вихвалянні. Одна справа — використати людину як нічного сторожа у відносно безпечному містечку й зовсім інша — свідомо підставляти чужу голову під неприємності. Так, ми сіли в його машину, але це не значить, що він має розбиватися решту життя. Вистачить і нас із Клюсом.
— Отті, ви не любите чаклунства, ми з братом для вас кепська компанія.
— Не вір їй, приятелю, Ламас так і не навчив її чаклувати! — зовсім холоднокровно повідомив братик. — Просто вона хоче від тебе відкараскатися.
Найближча нянька — пухка білява дівиця в сірому картатому пальті й капелюшку «коробочка» перестала колисати дитину і вся обернулася на слух. Емі сердито засичав у її сторону. Я прискорила кроки. Ой, не встигнемо ми добратися до Філіпа!
— Відкараскатися від мене не так просто, — заявив янваєць. — Та й чи потрібно, якщо в цьому місті у вас немає жодного знайомого?!
Тут він помилявся, ми вже мали силу-силенну знайомих, але в певних колах. Невідомо, що гірше.
Сонце пригрівало не на жарт, і я б із задоволенням зняла накидку, але не хотіла привертати увагу зустрічних дам своєю відтягнутою кишенею спідниці. Досить того, що на Афараса косували всі, кому не лінь. Няньки сумлінно «строїли» йому очі, однак він був занадто захоплений суперечкою, щоб на це зважати. Так, якби не свято Місяця, неодмінно випросила б у Дано Іта посаду парадного шофера королівського двору! Білий мундир з позументами янвайцю б личив… Шкода, що в мене так мало часу.
Перспектива була ще занадто туманна, я просто боялася думати про неї всерйоз, але не можна втратити навіть такий незначний шанс. Я собі цього не прощу!
— Їсти хочу! — голосно заявив Клюс.
Якби він так їв вдома, давно б мав янгольські пухкенькі щічки! Ми ж поснідали в готелі! Втім, про що я говорю: останнім часом ми ведемо настільки бурхливий спосіб життя, що калорії витрачаються на одні емоції. По-моєму, Клюс має поганий вигляд після цієї проклятої лікарні. Навіщо я взяла його туди? А де було залишити?..
— Зрештою, мене найняв сам король! Вірно, приятелю? Ти ж кликав мене в охоронці?
Клюс кинув кота на землю, упер руки в боки й подивився з-під насуплених брів спочатку на Афараса, потім на мене:
— Якщо ви, двоє, не перестанете лаятися й зараз же не знайдете де-небудь їжу…
З королем краще не сперечатися, навіть якщо це твій власний брат. Маленьке кафе в самому центрі скверу мало в меню гарячі котлети й цілком пристойний вибір напоїв для дорослих, однієї дитини й одного нелюдя.
Барвиста вивіска «Амаданські няньки» спочатку трохи збентежила мене, але Афарас, ретельно розпитавши поліцейського, запевнив, що під нею ховається саме те, що нам потрібно. Після розмови з бездоганно ввічливим парубком-клерком, нас запросили пройти в тренувальний зал і трохи почекати.
Клюс побачив на стіні схрещені мечі, кинув Емі й у тихому захваті почав перевіряти пальцем гостроту лез. Емі сів на купу циновок, облизав лапу й почав умиватися, як звичайнісінький вульгарний кіт. Афарас подивився по сторонах, розправив плечі, постояв хвилин п’ять, потім знову зсутулився й почав вивчати тріщини в підлозі.
Увійшов Він. Я відразу зрозуміла: Афарас не помилився. Така хода буває або в танцюристів, або в професійних бійців.
М’язи перекочувалися під тренувальним халатом, наче говорячи про довгі години, проведені наодинці зі спортивними снарядами, цілком миловидне обличчя кричало про успіхи в жінок, а впевнений крок — про те, що тут Він почуває себе хазяїном.
Його очі сковзнули по нас байдуже, але на Емі зупинилися з жахом. Невже розпізнав нелюдя? Не говорячи ні слова, він перетнув зал, схопив нещасного звіра за карк й кинувся до дверей.
— Ні! — я буквально вихопила Емі й пригорнула до себе. — Прошу вас!..
— Тут не місце тваринам, вибачите, панянко, тут тренувальний зал.
Слава Світлу, це всього лише нелюбов до кішок! Я ткнула Емі в руки Афарасу:
— Винесіть його на вулицю.
Афарас мовчки пішов до виходу. Клюссіді відірвався від споглядання клинків і витріщився на Нього. На полах кремового халата красувалися чорні пантери, що розкинули лапи в стрибку.
— Ми хотіли б найняти вас, пане…
— А ви знаєте, скільки я беру за роботу?
Ну ще б мені не знати, якщо після цього покупка квитка на повітроплав стане для нас нездійсненною мрією. Нам відрекомендували цю людину як кращого професійного охоронця в Амадані. Так, тепер я розумію, з якого натурщика міг ліпити Бога Битви знаменитий скульптор Офді!
— Ми сплатимо потрібну суму.
— Чому б вам не взяти Фрея?
Ну, ні! Дивлячись на ці біцепси, я майже повірила в можливість порятунку. Як там писала книжчина, яку читав під ковдрою мій брат? «Його могутня фігура вселяла трепет у серця супротивників. Він мав атлетичну статуру й силу мав незвичайну: однією рукою вільно гнув підкови. Його карбований профіль немов просився на медаль, сині очі дивилися пронизливо й суворо, тонко окреслений рот міг створити променисту посмішку, а міг розтягтися в нещадній усмішці. Шляхетній лінії носа могли позаздрити древні імператори, а трохи заважка нижня щелепа надавала обличчю виразу надзвичайної мужності». Надто пишномовно, але, загалом, схоже. Куди до нього бідоласі Афарасу, у якому ваги разом з черевиками й светром не більше шістдесяти кілограмів!
— Фрей нас не влаштовує.
— Я йду з контори.
— Але тільки через місяць! Ми впораємося за кілька днів.
— Майте на увазі, панянко, у роботі я люблю сувору дисципліну. Або мої розпорядження виконуються, або я розриваю контракт!
Поки ми чекали найнятого нами охоронця Алакса Плейте під стінами його контори, Афарас вивчав схоплену в клерка рекламку. На обкладинці красувався усміхнений атлет, дуже схожий на Алакса. «У джунглях, на воді, у повітрі, під землею ви відчуєте себе, як у теплій колисці, якщо встигнете вчасно найняти амаданського няня. Він убереже вас від всіх небезпек і ніколи не забуде нагодувати обідом», — голосно зачитав янваєць, потім знизив голос і додав: «По-моєму, вас здорово обдурили, Есто. Цьому хлопцю більше підійде сокира м’ясників, ніж білий фартух няньки».
У цей момент із контори вийшов Плейте. «Ви на машині? Ні? Поїдемо в моїй, — запропонував він недбало. — Де ваш багаж?»
Багажу в нас не було, якщо не вважати багажем Емі, і Клюс не забарився повідомити: «Ми без речей. А ви якому виду спорту віддаєте перевагу?»
«Перегони по вертикалі, малюк», — поблажливо відповів Плейте.
Клюс наприндився й замовк, він не любив натяків на вік. Про наші титули я воліла не поширюватися, пред’явивши для підписання контракту лише посвідчення особи, де значилися ім’я та країна постійного проживання.
Бездоганний костюм Алакса міг утерти ніс навіть королівським кравцям, а згорнутий плащ він кинув на сидіння свого «тарпана» воістину царським жестом.
— Куди їдемо? Вокзал, парк повітроплавів чи віддаєте перевагу подорожі на «тарпані»? За машину плата окремо. Хто потенційний ворог: злодії, викрадачі дітей чи кровожерливі тубільці? За відстріл диких звірів плата за тарифом.
Він явно вважав нас нудьгуючими туристами, які блукають у пошуках екзотичних пригод. Отут я раптом згадала, що дотепер не знаю адреси Філіпа й потягнулася до Емі, який сидів на колінах у Клюса.
— Голубина вулиця, п’ять, — швидко сказав Клюс. — Потенційний ворог — всі ті, хто намагається нас убити. — Плейте здивовано скосив очі, і Клюс надзвичайно серйозним тоном додав: — У випадку нашої смерті грошей ви не одержите.
Язик у мене онімів і я ледве вимовила: «Поїхали», коли Плейте повернувся до мене. Коли братик встиг переговорити з Емі, і що нелюдь встиг наговорити йому? Нашу втечу Клюс сприйняв, як щось саме собою зрозуміле, бо про таку можливість згадував ще ти, Ламасе. Але ім’я Філіпа, знов-таки, не викликало в нього подиву. Чому мій брат не ставить запитань, невже йому відомо про твою смерть?
Він сидів поруч зі мною — худеньке хлопчисько з косо підстриженим каштановим чубчиком і темною смужкою під ним, із чотирма подряпинами на правій щоці, з пухкими (як у батька) губами — і водив пальцем по бархатистому носику Емі. Кіт ліниво щулив очі, одне вухо в нього осудливо стирчало. Король Анемора вперше поставив мене в тупик.
Коли ми нарешті добралися до північної частини міста, потік автомобілів уже почав рідшати, дрібні лавочки одна за одною опускали дерев’яні штори й зачиняли двері. Наближався священний час обіду.
Голубина виявилася вузькою вуличкою з одностороннім рухом, двома рядами старих тополь й одним газетним кіоском із забитими віконницями. Алакс припаркував машину за два будинки до п’ятого, увігнавши її між двома забрудненими «пумами». Заглушивши мотор, він обернувся до мене й запитав перебільшено серйозно:
— Мені тримати на прицілі весь під’їзд?
— Послухай, ти!.. — здійнявся Афарас.
— Слухаю. А ти краще дивися, щоб пушка штани не прострелила.
Рука Афараса рвонулася до автомата, але Плейте його випередив. Блискавично висмикнувши автомат через пояс Афараса, він ткнув ствол йому під ребра. Клюс ойкнув, я підхопилася:
— Не лякайте дитини, няню. Поверніть Афарасу зброю! Він залишиться, а ви підете з нами.
Плейте з усмішкою кинув автомат на коліна янвайцю й вийшов з машини.
— До ваших послуг, панянко.
Клюс подивився на нього з-під лоба, опустив Емі на тротуар і засунув руку в кишеню, де спочивала водяна «бакка». Чи цей хлопчисько знову поміняв пістолети? Від цієї думки мене трохи пересмикнуло: занадто багато зброї на одиницю площі.
Емі пішов до п’ятого будинку, раз у раз зупиняючись й обтрушуючи лапи, хоча асфальт був зовсім сухий. Ми зайшли в похмурий під’їзд, піднялися пропахлими кішками сходами й зупинилися перед дверима, оббитими чорним дерматином. Я натиснула кнопку дзвінка, він прострекотів тихо й непевно.
Почекавши хвилин п’ять, я знову потягнулася до дзвінка, але двері відчинилися раніше, ніж я встигла його натиснути. На порозі з’явилася людина в синьому двобортному костюмі із краваткою, що з’їхала набік: схоже, Філіп кудись збирався. Широко посаджені блідо-карі очі байдуже оглянули нас із Клюсом, ледь ковзнули по Плейте й зупинилися на Емі. Зіниці раптом розширилися.
— Це ти, тварино?! — заревів Філіп.
Емі кулею промчався повз його босі ноги, вскочив у квартиру, звідки негайно почувся моторошний гуркіт. Філіп покинув нас біля відкритих дверей і кинувся в погоню.
— Уб’ю! — долетів із глибини квартири його верескливий крик.
— Це і є вбивця? — глумливо запитав Плейте.
Я зайшла в передпокій і ледь встигла відхилитися від падаючої вішалки. Емі пронісся по стіні, проорав пазурами дзеркало й вломився у ванну. Туди ж, вивергаючи прокльони, вбіг Філіп.
Клюс глянув на мене повними розпачу очима, і я мимоволі побажала Емі зникнути в зливному отворі. Негайно почувся каскад лайок, який засвідчив, що Філіп прикладну магію так і не освоїв.
Він з’явився у дверях ванної злий, зі скуйовдженим волоссям і не потрудився навіть підтягти сповзаючі штани.
— Це ви його нацькували, Есто?
Не розумію, що ти міг знайти в цій людині?! Для помічника мага він був дещо тупуватий, дві думки одночасно в його голові вміститися не могли. Виконання нескладних наказів — межа його можливостей. Хоча, може бути, саме за це ти його й тримав? Жерці не зробили ні єдиної спроби переманити його на свою сторону — такий дурень відразу б їх виказав.
Відповісти Філіпу я не спромоглася, а мовчки пройшла в єдину кімнату, яка слугувала вітальнею й спальнею одночасно, скинула з ліжка стопку ілюстрованих журналів сумнівного вигляду, сіла й посадила Клюса поруч із собою. Клюс із цікавістю розглядав яскраву обкладинку, але я ногою засунула журнали під ліжко.
Плейте, увійшовши за нами, гидливо оглянув гору посуду на столі, переступив через пару коричневих черевиків і зупинився біля заштореного вікна. Сісти на посипаний крихтами стілець він не зважився.
— Мерзенна тварина наведе Сплячого! — Філіп трохи притих, у його тоні навіть з’явилися жалібні нотки. — Я не хочу зіштовхуватися…
— Де Місячний Диск? Ти сховав його в Амадані?
Філіп вибухнув булькотом, сипінням і клекотом, які означали в нього крайнє хвилювання. Я дозволила йому перевести подих і запитала якомога ласкавіше:
— Ти ж не забув, правда? Ти скажеш Естареді Діано Лу, де Місячний Диск? Сплячий однаково знайде тебе, і тобі ж краще направити його по моєму сліду!
Філіп жалібно запхикав:
— Це Ламас наказав мені віднести Диск. Він побоювався жерців! Я все зробив, як треба, а ця паршива тварина здумала шукати в мене притулок! Навіщо ви його взяли?!
— Ну, припустимо, я його не брала, це Клюс вирішив за нас всіх, але не залишати ж бідолаху нелюдя на розтерзання жрецям? Хоча він же нас покинув би без мук совісті! Він знав, що Філіп в Амадані (мабуть, підслухав твій наказ, Ламасе) і прибіг рятуватися в помічника хазяїна. Дуже мило!
— Де Диск, Філіпе? Куди ти його сховав?
— У Гніздо Пітьми до…
Клюс здригнувся в мене під боком, і я побачила, як граблеподібні руки тягнуться до горла Філіпа. Плейте вихопив з кобури під пахвою «асту», цей рух насторожив Філіпа, і він інстинктивно відхилився вбік. Руки схопили повітря.
— Стояти! — наказав Плейте. — Не рухатися.
Людина в старомодному сюртуку завмерла, але переляканий до смерті Філіп тремтячими руками витяг звідкись стареньку «скайлу» і спустив курок. Гримнув постріл. «Манекен» похитнувся, над головою його з’явилося світіння на зразок жовтогарячого німба… Я повалила Клюса на ліжко, накинула зверху ковдру, а сама ледь встигла закрити голову руками, і отут воно вибухнуло…
Стіни здригнулися, посипалася штукатурка, вилетіли рами разом зі склом, ліжко відкотилося в куток, ледве не придавивши Алакса, який там заліг, по кімнаті розповзлася хмара смердючого диму.
Я підхопилася й схопила Клюса на руки. Плейте повільно вибрався з-під ліжка. Філіп так і застиг посередині кімнати з «скайлою» в руці, а «манекен» витягнувся серед уламків розбитого на друзки стола. Плейте пішов було до Філіпа, але в мене ще вистачило сил крикнути: «Не підходьте!»
Притискаючись спиною до стіни, я минула страшну пару й вискочила в передпокій. Серце в Клюса стукало, як у горобця, та й моє майже вискакувало із грудей. Не пам’ятаю, як я пронесла брата сходами, але біля дверей під’їзду ледве не спіткнулася об тіло Афараса. Янваєць лежав обличчям униз, а викинута вбік права рука стискала м’який фетровий капелюх із широкими полями.
— Приятелю! — Клюс рвонувся в мене з рук і кинувся до Афараса. У мене трохи потемніло в очах, і я ледве не сіла прямо на жовті плити підлоги. — Ти живий?
Плейте збіг сходами слідом за нами, відсунув Клюса, одним махом скинув янвайця на плече, підібрав з підлоги автомат і майже бігцем попрямував до машини. Клюс схопив мене за руку й потягнув за собою. Пам’ятаю, що ніяк не могла відкрити дверцята «тарпана» — це зробив за мене Клюс. «Тарпан» рвонув з місця так, що покришки завищали, з ходу набрав швидкість і помчав вулицями Амадана.
— Куди їдемо?! — не обертаючись, крикнув Плейте.
Якби я знала! У готель повертатися небезпечно, а дух перевести не завадило б. Забагато подій для двох діб, у нас в Анеморі життя було незрівнянно спокійнішим.
— По-моєму, Плейте, ви запрошували нас у гості, — промурмотіла я, вдивляючись в бліде обличчя Афараса.
Зрештою, ми за щось платимо охоронцеві?!
Через двадцять хвилин ми підкотили до дерев’яного будинку, який потопав у кущах і тунгових деревах. Широка алея перед будинком була чисто виметена й обкладена з двох сторін брилами піщанику. Клюс вискочив з машини першим, відкрив дверцята й потягнув Афараса за руку. Той м’яко повалився на бік.
— Відійди! — Плейте відсторонив Клюса, виволік Афараса з машини й поніс до сходів. Ми піднялися кам’яними сходами й зупинилися біля парадного входу. — Агов… панянко, дістаньте-но ключі…
Я опустила руку в кишеню його білосніжних штанів і вивудила важку зв’язку ключів. Плейте явно страждав манією замикання.
— Пошукайте із трьома зубчиками. Ні, чорний.
Усі ключі у зв’язці були пофарбовані в різні кольори. Із третьої спроби я нарешті відшукала потрібний ключ, вставила в замок і повернула. Завила сирена.
— А… диявол!
Він стусаном ноги відкрив двері й відразу ж засунув руку під чеканку, яка висіла на стіні: замок на тлі далекого лісу. Сирена змовкла. Через темнуватий передпокій ми пройшли у велику, на всю ширину будинку, вітальню. На обстановку тут грошей явно не жаліли. Кольорова гама поєднувала ясно-коричневі й сріблясті тони, від чого кімната мала надзвичайно святковий вигляд.
Плейте опустив Афараса на покриту пухнастою ковдрою софу, а сам відійшов до гірки. Повернувся він із двома келихами данчо, один запропонував мені.
— Дякую, — я взяла простягнутий келих, піднесла до губів Афараса й влила данчо йому в рот. Реакція була бурхливою. Вибитий у мене келих ударився об підлогу, вино залило й без того непривабливий светр янвайця, сам власник, скуйовджений і мокрий, опинився в іншому кінці кімнати в боксерській стійці. Клюс схопив і поспішно сховав під куртку залишений без догляду автомат.
Менше хвилини знадобилося Афарасу, щоб розповісти, як він намагався затримати незнайомця, і ще менше часу знадобилося «манекену», щоб оглушити бідолаху. Афарас ледве встиг доторкнутися до «манекена», і пекучий біль погасив свідомість.
— Отже, у справі замішане чаклунство, — не то стверджуючи, не то запитуючи, прорік Алакс.
— Вас це турбує? — запитала я, ненавмисне «воскрешаючи» розбитий келих.
— Ні, якщо ви мені розтлумачите, у чому суть справи.
— Суть вашої справи полягає в нашій охороні.
— Але я не можу змагатися з магічними силами.
— А від вас ніхто цього й не вимагає! Займайтеся людьми.
— Так хто ж все-таки нападає?
— Люди Дано Іта.
— Мета?
— Убивство Клюссіді.
— Навіщо?
— Багато будеш знати, швидко постарієш, — пробурчав Клюс.
Братик дивився на нас з-під лоба. Крізь округлість дитячого личка все виразніше проступала недитяча суворість. Від жалю в мене защемило серце, але я сказала найстрогішим тоном:
— Як ти розмовляєш зі старшими?!
Клюс знизав плечима.
— Він ставить занадто багато питань. Давай наймемо інших охоронців.
На інших у нас не було ні часу, ні грошей. Та і яка різниця? Однак Діма Фута не замінить ніхто.
— По-моєму, цього хлопця давно не лупили, — ліниво процідив Плейте.
Клюс спалахнув, хотів щось сказати, але стримався. Кілька секунд я з жахом чекала, у що це виллється, але все обійшлося. Клюс ще занадто малий, Диск далеко, і Місяць не чує короля…
Під кріслом шурхнуло, я опустила погляд і побачила гостреньку мордочку Емі. Емі дивився на Плейте так пильно, що мені знову стало не по собі. Але Клюс із розмаху плюхнувся на софу поруч із Афарасом, і Емі зник у тіні крісла. Братик сидів, недбало закинувши ногу за ногу і демонстративно схрестивши руки на автоматі. «Ображений монарх. Поза презирства». Добре б забрати в нього цю металеву штуку, поки вона не почала стріляти.
— За контрактом ви зобов’язуєтеся піклуватися про нашу безпеку. Ступінь інформованості там не згадувався.
Фраза здалася мені досить гладкою й переконливою, але Плейте гидливо зморщив носа:
— Я…
Завищали гальма. Перед будинком зупинилися дві «бджілки»-фургони, з яких почали вискакувати люди в білих сутанах, з вікна вітальні нам добре були видні блакитні хрести, що хиталися на шиях.
— Захисники віри! — у голосі Плейте явно пролунала заклопотаність. — Треба забиратися.
Із-за крісла з жалібним писком вискочив Емі й метнувся до підвіконня. Не вчасно повернувся, хвостатий. Плейте провів кота здивованим поглядом, але ревіння мегафона не дало йому говорити.
— Здавайтеся, діти Пітьми! Покайтеся в гріхах і ви будете прощені.
Ми такі ж діти Світла, як і Пітьми! Не знаєш, не говори. Чомусь мене особливо обурила непоінформованість захисника в тонкощах нашої релігії.
Емі видрався було до кватирки, але, побачивши мигтючі сутани, нявкнув по-котячому й звалився на підлогу. Мабуть, демони перебувають в опозиції до будь-якої церкви.
Плейте вийняв з кобури під пахвою важку «асту». Обличчя охоронця потемніло, на чолі прорізалися зморшки. Афарас вихопив у Клюса автомат і пересмикнув затвор.
— Почекай!
Пригнувшись, Плейте перебіг до протилежної стіни й швидко виглянув.
— Поліція, — з жалем констатував він. — Славно обклали.
— Алаксе Плейте, напоум заблудлих ближніх своїх. Не дай творитися чорним справам Ворога нашого!
— Ха-ха, — роздільно вимовив Плейте. — Згадали про мою громадянську совість.
Посилені мегафоном, прогриміли перші слова молитви. Емі жалібно занив, але Клюс підібрав звіра й засунув за пазуху:
— Угомонися, я не дам тебе образити.
Обіцяти простіше, ніж виконувати обіцянки. Колись я теж обіцяла… Я клялася батькові берегти Клюса. Останнім часом батько був дуже стурбований обстановкою в Анеморі, він пошкодував, що зробив Клюса королем так рано, однак повну силу Диск дарує лише дорослому. Після смерті батька Дано Іт не ризикнув виступити проти Клюса відкрито, але це не зашкодило йому сплести смертоносну мережу таємно. Ах, Ламасе, ти один міг відвернути смерть Клюса! Чому ти не навчив мене своєму ремеслу?! Запалювати вогонь у чоловічому серці — це ще не магія.
— Досить гаяти час, — раптом сказав Плейте зовсім спокійно. — Якщо хочете врятуватися, поворушіть ніжками!
Він сам показав приклад, розвинувши зразу ж пристойну швидкість. Промчавшись через кілька кімнат, ми опинилися на кухні, ідеальна чистота якої говорила про те, як рідко хазяїн нею користується. Скляна шафка для спецій сяяла стерильною порожнечею, а підлога була вистелена циновками дивовижної лисунської роботи: з найтоншим мереживом по краях, чотирма вплетеними стеблами оро й кожна зі своїм охоронним клеймом.
Плейте досить недбало відкинув ногою найближчу до нас циновку, під якою виявився люк. Металеві сходи вели в темряву, але клацнув вимикач, і яскраве електричне світло опромінило набитий спортивними снарядами підвал. Різноманітні гирі, еспандери, хитромудрі тренажери досить вдало поєднувалися з рядом продірявлених мішеней біля однієї зі стін.
Плейте провів нас єдиним не захаращеним металевими конструкціями проходом у найтемніший куток підвалу. Там, за газовим котлом опалення, виявилися чавунні дверцята, на іржавих петлях підвішені майже під стелею.
«Вугільний люк, — пояснив Плейте. — Давно не користувався». Він швидко присунув драбину й обережно відкрив дверцята. Іржаві петлі несамовито заскрипіли. Мені здалося, стіни здригнулися від цього скреготу.
Плейте піднявся першим, його ноги, взуті в легкі тенісні туфлі, мелькнувши, зникли у квадратному отворі. Через кілька секунд він покликав: «Піднімайтеся, але тільки тихо». Афарас відсторонив мене й рішуче ступив на сходи, тримаючи автомат напоготові. Наше з Клюсом товариство явно погано впливало на мирного в минулому янвайця, у всякому разі, вигляд він мав надзвичайно лютий.
Я мимоволі здригнулася, коли, піднявшись у свою чергу сходами, опинилася за два кроки від поліцейського фургона. Тільки зарослі колючих кущів, якими, на щастя, був обсаджений люк, відокремлювали чотирьох людей й одного нелюдя від дужих фігур патрульних. Штурм будинку ще не почався: очікували закінчення молитви. Я подумки подякувала Провидінню за те, що Захисники віри обрали найдовший текст із всіх можливих. Братик скорчив моторошну гримасу в сторону поліцейських і погладив під курткою тремтячого Емі.
Плейте жестами пояснив, що рухатися треба в сторону залишеного на алеї «тарпана», який сиротливо голубіє за масивними «бджілками». Я сумно уявила колючки, які чіпляються за одяг, але іншого шляху однак не було.
Обтягнуті аркадійським сукном худі сідниці Клюса мелькнули в мене перед очима. Клюс повз, як справжній тубільський розвідник, і я вже вкотре пригадала бідного Діма Фута, який навчив юного короля всім цим премудростям. Страшна трансформація Діма потрясла мене до глибини душі. Не можна вбивати того, хто вже давно мертвий! Сплячий справно поглинає нові жертви, перетворюючи їх на частину себе, однак смертну частину. Своїми життями вони підживлюють його безсмертя.
Коли я вперше довідалася про Сплячого? По-моєму, у день коронації Клюса. Присвята зачитувалася в Залі жертв під храмом Місяця. Клюс страшенно хвилювався, читав по складах і постійно плутав закінчення. Батько тримав перед ним Диск, підказував пошепки й хвилювався не менше за Клюса. Вони стояли перед останнім у довгій шерензі вмурованих у камінь саркофагів. Місячний Диск, вирізаний на кришці саркофага, нічим не відрізнявся від того, що тримав у руках батько: ті ж знаки, та ж печатка Місяця. Пам’ятаю, я запитала, чому церемонія проводиться не в храмі, а в Залі жертв, і ти відповів, що тим самим ми платимо данину поваги слугам Місяця й особливо Сплячому, котрий зараз зв’язаний з Диском. Тоді я ще не знала, про який зв’язок йдеться! Після зникнення Диска жерці розбудили Сплячого й пустили його слідами Емі, як собаку-шукача, вони сторгувалися з Дано Ітом і пообіцяли Диск йому. Вони налякали Емі, і нелюдь кинувся шукати захисту спочатку в нас, а потім у Філіпа, який був твоїм помічником. Щось подібне й припускав верховний жрець: Емі прекрасно знав, куди ти направив Філіпа. Якби ми не поїхали в Амадан, Емі, швидше за все, залишив би нас і вирушив би на пошуки Філіпа самостійно…
Якби я могла припустити тоді, у Залі жертв, коли Клюс із захватом показував мені ледве помітну темну смужку біля коренів волосся (знак Посвяти), що ця смужка обіцяє йому смерть!..
Коли Сплячий накинувся на Афараса, він тримав на руках Клюса й Емі, і я не визнала слугу Місяця. Я ніколи в житті його не бачила! Але таємничий вибух занадто вже був схожий на дію магічних сил, а зникнення тіла з моргу лише зміцнило мої підозри. Емі вирушив до Філіпа, і від негайного візиту Сплячого твого помічника того разу вберегла чергова «смерть» слуги Місяця. Сплячий поглинув Діма й почав перебудовувати його тіло, але закінчити не встиг. Поява Емі поблизу лікарні спровокувала Діма на стрибок з вікна, інакше ми мали б двох Сплячих замість одного. Дім загинув, а Сплячий продовжував іти по сліду Емі. На щастя, увесь час на півкроку за нами. Боюся, після втечі з моргу він досконально повторив усі стрибки й піруети Емі, пророблені в Амадані, потоптався перед дверима Філіпа й вирушив до лікарні, де його друге я (Дім) зафіксувало появу Емі. Емі… Емі… він знову…
Я з розгону наткнулася на черевик Клюса, і думки мої повернулися до дійсності. Кущі закінчилися, перед нами на обидва боки простиралася широка, посипана піском алея. «Тарпан» стояв на протилежній від нас стороні, поблискуючи хромованими деталями.
Плейте уважно оглянув місцевість. Найближчий Захисник Віри знаходився біля передніх коліс «бджілки». Це була низенька смаглява людина з пишною шевелюрою кучерявого волосся. На подолі білої сутани чітко виділялися жирні плями мазуту. У руках Захисник Віри тримав бензинову каністру, кришку якої він і намагався закрутити. Проскочити непоміченими було зовсім неможливо. При найменшій тривозі почнеться стрілянина.
— Зараз дуже б придалися ваші чаклунські штучки, — пошепки сказав Плейте.
Клюс розстебнув куртку.
— Он твій ворог, — сказав він нелюдю. — Дай-но йому жару.
Емі сердито фиркнув. Великі вуха його притулилися до голови, вуса почали стовбурчитися.
— Сміливіше! Ти тільки відволікай його!
Емі явно боявся, страх світився в зелених очах, тремтів у кожній волосинці, що стала сторчма, хльостав з боків разом із хвостом. Мені раптом стало жаль зацькованого бідолаху, він так сподівався знайти захист у нас…
Каністра вирвалася з рук Захисника, кришка злетіла, і бензин з голосним булькотом полився на пісок. Захисник люто чортихнувся, але відразу осікся і з тривогою подивився на товаришів. Богохульних слів начебто ніхто не чув і, заспокоєний, він підняв перекинуту каністру, поставив поруч із колесом, а сам поліз під машину за кришкою.
Ми прожогом перебігли алею, вскочили в «тарпан», Плейте вставив ключ запалювання й натиснув стартер. Мотори «тарпана» й «бджілки» заревіли одночасно. «Тарпан» здав назад, «бджілка» повторила його маневр, але відразу повернула й стала поперек алеї. Захисник Віри встиг вивернутися буквально з-під коліс, із прокльонами відскочивши вбік, і тут його щелепа буквально відвисла: у кабіні «бджілки» не було нікого. Перш ніж він встиг повністю усвідомити незвичайність того, що відбувається, під днищем «бджілки» вибухнула каністра з бензином, далеко розкидаючи іскри. Машина спалахнула.
Ми розвернулися майже на місці. Від будинку гримнув перший постріл. «Всі вниз!» — крикнув Плейте й дав повний газ. Ми із Клюсом прошмигнули під сидіння, Афарас тільки пригнувся. Клюс ласкаво погладив Емі: «Розумниця, кицю!» Усе ще тремтячи, Емі подивився на мене й зробив очі бурштиновими.
Плейте гнав на совість. Мотор натужно ревів, зрідка міняючи тональність на підйомах і спусках. Ми пригальмували тільки раз, коли спереду трапився затор, але Плейте включив поліцейську сирену, і ми швиденько вибралися.
Нам із Клюсом знизу були видні лише дахи будинків, а коли замість них замиготіли дерева, стало ясно, що виїжджаємо на окраїну. Нарешті шини шурхнули по гравію, автомобіль проїхав ще кілька метрів і зупинився.
— Вилазьте! — тон Плейте був досить різкий, але я давно відвикла від церемоній. — У п’ятдесяти метрах від дороги будинок Машрі. Скажете, що я послав.
Афарас ледь встиг зачинити дверцята, і Плейте газонув так, що з-під коліс полетів гравій. Ми залишилися стояти на пустельній дорозі, оточені підступаючим до самого узбіччя ялинником.
Будинок Машрі виявився маленькою, складеною з колод хатиною із черепичною покрівлею й різьбленим наличником над єдиним вікном. Хазяїн — згорблений старий у брудних парусинових штанях і не менш брудному піджаку, одягненому прямо на голе тіло, — відкрив нам, тільки-но почувши ім’я Плейте.
Братик кинувся до постелі так моторно, що я не встигла його зупинити. Суворий погляд старого трохи пом’якшав, коли він побачив, як мертвим сном заснув Клюс, на білий світ витяглися старезні розкладачки, але мені було вже геть байдуже, куди лягти. У мене від слабості тремтіли руки, а під ногами підлога гойдалася так, що я раз у раз хапалася за Афараса. Добравшись до дерев’яної з парусиновим лежаком розкладачки, я повалилася на неї й відразу ж заснула.
Не знаю, скільки часу ми спали, але після нічних пригод і бурхливого дня проспати можна було б і довше. Перешкодив Емі. Вибравшись із теплого притулку за пазухою Клюса, нелюдь видрався до мене на розкладачку й завив не котячим, а вовчим виттям. Настільки безцеремонно розбуджена, я замість кота виявила в головах вовка з котячою головою, крилами кажана й хвостом ящірки.
— Знайшов час жартувати! — обурилася я.
Емі голосно ляснув крилами, видав останній моторошний крик і розтанув у повітрі.
Переляканого хазяїна, що забився в куток, заспокоїти я не встигла: двері хатини ривком відчинилися, і в кімнату вштовхнули Афараса. Його вели двоє здорованів у білих сутанах. Машрі кинувся було до вікна, але дуло автомата змусило його завмерти на місці. Автомат у руках священика — що може бути безглуздішим? Але він був. Наступним через поріг переступив водій «газелі». Чорні кола під очима й забинтована рука говорили про те, що життя в амаданській в’язниці не було солодким. Я пошукала очима Філіпа, але не знайшла його.
Священик голосно забубнів слова молитви. Безбарвні оченята під тонкими бровами оббігли наші застиглі фігури (Клюс теж встиг сісти на ліжку) і зупинилися на мені.
— Відьма, — свистячим шепотом вимовив він.
Пальці кольнула тупа голка, але відразу зникла. Від священика віяло чимось важким, і я через силу сповзла з розкладачки, щоб зайняти місце біля Клюса. Брат дихав уривчасто, на чолі виступили краплі поту.
— Клюссіді Діано Лу, — повільно вимовив священик. — Малолітній король Анемора і його сестра, принцеса Еста.
— Естареді! — тонким голосом крикнув Клюс. — Для вас вона — Її високість Естареді!
Я пригорнула його до себе: він тремтів всім тілом.
— Її високість Естареді, — передражнив Захисник віри, — звичайна відьма, що ступила на багатостраждальну землю Амадана й не побажала зилишити її вчасно.
— Ви не смієте! — Клюс був не в собі. — Вона не відьма. У неї просто дещо виходить… ненавмисно…
— Так-так, — губи священика спотворилися в презирливій усмішці. — Я чув. Ненавмисно вселяє духів у посуд, ненавмисно розжарює залізо. А ви, ваша величносте, ненавмисно є сином Знедоленої…
Мати Клюса була із племені Знедолених?! Таємниче плем’я кочівників, що зберігає древні знаки?! Ти мені щось розповідав про них, Ламасе, але мій брат?..
— Відьма й поріддя мерзенних язичників — гідна парочка. Доведеться вам померти, добродії королівські нащадки. Їй трохи раніше, вам, сір, трохи пізніше. Їй від наших рук, вам — від рук слуг Пітьми. Вас же обрали Священною Жертвою, ваша величносте?
— Я не вмру! — у голосі Клюса задзвеніли сльози. — Ви не смієте так говорити. І вона не вмре!..
— Але ж ви добровільно обрали смерть? Це так шляхетно: спокутувати собою гріхи підданих! На це зважиться не кожен монарх, — священик підкотив очі під лоба й голосно зацмокав губами, зображуючи захват.
Лють стисла мені горло.
— Не блазнюйте! Дитина не може добровільно обрати смерть! Це лише підла політична гра. Малу підсунув йому цей документ і пообіцяв іграшку за підпис.
Священик знову перевів погляд на мене:
— Але мені відомо й дещо інше. Мені відомо, чому принцеса Еста раптом вирішила не залишати Амадан! Це так шляхетно з її боку: вирушити на пошуки Місячного Диска, щоб королівська влада не вислизнула з рук родини Діано Лу. За законами Анемора ніхто не має права на престол без посвяти за допомогою Місячного Диска. Отже, помре брат, запанує сестра…
— Зате вона помститься за мене, — раптом зовсім спокійно сказав Клюс. — Я був маленьким і дурним і не вмів правити країною…
Що вони зробили з моїм безтурботним братиком?! Коли він усвідомив свою приреченість, адже ми всі старанно брехали йому, сподіваючись, що справжній зміст злощасного документа залишиться для нього невідомим?! Адже він дійсно був занадто малим, коли Малу зговорився з Дано Ітом і порадив обрати Священною Жертвою короля! Чи не тоді він попросив тебе навчити його стріляти? Ми розповідали байки про змовників, лаяли Дано Іта, а ти тим часом робив можливе й неможливе, щоб відсунути свято Місяця. І тобі це вдавалося цілі два роки…
Молоде, але вже зморшкувате лице. Я зібрала всю свою лють і жбурнула в це обличчя. Каскад іскор розсипався в лічених сантиметрах від очей священика, і відразу неймовірна вага лягла на мої плечі. Захисник щирої віри був майстерним чаклуном. Мене буквально пригнуло до підлоги, а Клюс опустився на ліжко, бо сидіти вже не міг. Глухо застогнав Машрі, тіло його звела якась дивна судома, і він повалився на підлогу. З рота старого струмками поповзла кривава піна. На руках конвоїрів завис Афарас, і очі янвайця були сповнені муки…
— Хлопчисько — мій! — пролунав голос водія «газелі», і його червона пика спотворилася злістю. — Не здумай його вбити. Ти мені обіцяв. Дано добре заплатить тобі за його життя!
Дано сам уб’є Клюса або зробить це за допомогою найманців. Клюс однак помре на святі Місяця, але той, хто вкоротить йому життя, знайде особисте заступництво Пітьми.
— З мене вистачить відьми, — недбало кивнув священик.
Афарас слабко тріпнувся, але Захисники віри без особливого зусилля здолали його й змусили стояти сумирно. О Ламасе, ну чому ти вмер, не навчивши мене боротися?!
Червонопикий ступив до нас. Клюс сіпнувся, щосили намагаючись звільнитися. Його худеньке тіло тріпотіло під гнітом чужої волі, м’язи напружувалися, в очах спалахнула розпачлива рішучість. Якби я могла йому допомогти!..
Шибка розлетілася вщент. У кімнату ввалилася чорна грудка, розгорнулася й стала скорченим маленьким чоловічком у чорному оксамитовому камзолі, старомодних чоботах з відворотами й котячими лапами замість рук. На обличчі чоловічка застиг смертельний жах.
— Хай живе король! — крикнув чоловічок тремтячим голосом і по-котячому засичав на священика.
Захисник віри відкрив рота від здивування, і тягар, що скував нас, зник.
— Нечиста тварина наважилася з’явитися переді мною?! — священик понизив голос до драматичного шепоту й доторкнувся до блакитного хреста на шиї.
Чоловічок скулився й жалібно нявкнув, пазурі на лапах-руках то з’являлися, то знову втягувалися в м’які подушечки. Захисник віри гидливо посміхнувся й натиснув курок. Автомат виплюнув коротку чергу й змовк. Чоловічок дивно зігнувся, хапнув власні чоботи, потім м’яко осів на підлогу. Ще кілька секунд на підлозі беззвучно звивався чорний кіт, чорна ящірка й… усе. Не залишилося нічого.
Клюс із лютим лементом схопився на ноги, вихопив пістолет, водяний струмінь бризнув з дула, перелетів кімнату й потрапив священикові в груди. На білій сутані відразу утворився акуратний отвір на зразок кульового, з нього поштовхом вихлюпнулася кров, а ще за мить Захисник щирої віри розпростерся там, де щойно корчився Емі.
«Клац-клац, клац!» Двоє в сутанах повалилися, тягнучи за собою Афараса, водій «газелі» безглуздо змахнув руками й упав прямо на розкладачку. У будинку різко запахло порохом.
Клюс відразу навів на вікно дуло водяного пістолета, але курок не натис: за розбитим склом виднілося обличчя Плейте.
— Не стріляй! — поспішно сказав він.
Алакс Плейте розповів, як залишив у платному гаражі свою занадто вже примітну машину, взяв замість неї бувалого «носорога», закупив у магазині запас продуктів і поїхав до хатини Машрі. Сховавши вантажівку неподалік від дороги, до хатини він пробирався пішки.
— Я приспів саме вчасно, — Плейте посміхнувся й сховав у кобуру «асту». — Збирайтеся, до Гнізда Пітьми шлях неблизький.
До Гнізда Пітьми?! Невже мені пощастить перехитрити долю? Напевно, треба було радіти, але я вже не могла. Я пригорнула до себе Клюса й зайшлася таким плачем, що голову відразу стисло обручем болю. Батько, ти, Дім Фут, Емі… Настала моя черга. Чому світ задуманий так кепсько?!
— Заспокойтеся, — у голосі Плейте пролунали надзвичайно м’які нотки. — Заспокойтеся, Есто.
Удвох із Клюсом вони посадили мене на ліжко, Плейте приніс звідкись склянку води, і я довго пила холодну, із присмаком заліза воду, а Клюс мовчки гладив мою руку. Жодної сльозинки не скотилося по блідих щоках короля, лише стала помітнішою темна смужка біля краю волосся. Мій братик подорослішав за ці дні років на десять… Хоробрий руденький заєць. Сподіваюся, ти знайдеш свою дорогу в житті.
На підлозі застогнав Афарас. Я зовсім забула про нього! Сподіваюся, з ним нічого поганого не трапилося?! А старий, з ним же що?!
— Подивіться Машрі, Алаксе!
Ми з Клюсом допомогли піднятися янвайцю, а до ліжка він і сам дійшов. Плейте оглянув старого, перевірив пульс і з жалем похитав головою:
— Нічого не можу зробити.
— Що цей святенник ляпав про жертву? — важко видавлюючи із себе слова, раптом запитав Афарас.
— За законами Анемора раз на сто років хтось повинен добровільно прийняти смерть, щоб підтвердити любов до Світла й умилостивити сили Пітьми. Душа дістається Світлу, тіло відходить до Пітьми. Церемонія здійснюється на особливому святі — Святі нічного світила. Іде вже третій рік нового сторіччя, а Жертва дотепер не принесена. Наш маг Ламас відстрочив свято Місяця, не запитуйте мене, як. Король Анемора Арнальдо Діано Лу так любив свого сина, що відрікся на його користь від престолу, і вручив йому Місячний Диск до строку, а сам став регентом. Батько вмер дуже скоро.
— Його вбили, — тужно додав Клюс. — Дано Іт.
— Дано здобув владу в державі, ставши нашим опікуном, але тільки до повноліття Клюса. Сила Місячного Диска майже не підкоряється дитині…
— Дещо я все-таки можу! — вставив Клюс.
— Дано вирішив стати королем, але без Диска це неможливо, оскільки він не є прямим спадкоємцем. Він усього лише один із двоюрідних братів моєї матері. Диск звичайно зберігається в головного мага королівства, щоб ніхто не смів зазіхати на престол за життя правлячого монарха. Тоді Дано змовився з жерцями й, коли настав час вибору гідного для Жертви, Малу підсунув Клюсу папір на підпис, пообіцявши натомість набір солдатиків.
— Я був тоді маленький, — пробурчав Клюс.
— З тих пір наш маг не знав спокою, намагаючись відвести лихо від короля, і одного разу людське серце просто не витримало. Ми негайно покинули Анемор, але вбивці наступали нам на п’яти. Ми шануємо і Світло, і Пітьму, але заступництво Пітьми дає певні переваги тілу, а заступництво Світла — душі. Дано Іту дуже хотілося сторгуватися з Пітьмою. Жерців турбувала доля зниклого Місячного Диска, вони хотіли розпоряджатися королівською владою на власний розсуд і розбудили Сплячого — останню Жертву богині Місяця…
— Для столітнього старця він має досить молодий вигляд! — не стерпів Клюс.
Молодий вигляд? Я взагалі не пам’ятаю обличчя Сплячого. Добре пам’ятаю одяг: такий точно, як на манекені або на картинці в підручнику історії, а от обличчя…
Двері хатини беззвучно відчинилися, і на порозі з’явився Сплячий. Коричневий сюртук, жилетка, біла сорочка… Кульовий отвір на сюртуку трохи вище за рівень серця. А обличчя? Обличчя Філіпа!
Плейте машинально схопився за «асту», але я скрикнула: «Ні!» — і його рука опустилася. Сплячий повернувся до нас, і стало видно вмятину на коротко обстриженій голові, куди обрушився ствол автомата Діма Фута. Сплячий не поспішаючи переступив через тіло людини в сутані, і труп ворухнувся! Примара дійшла майже до вікна й зупинилася на тому місці, де загинув Емі. Мертве обличчя виражало якесь здивування, ніби він не знав, що робити.
У кімнаті зависла моторошна тиша. Один за іншим починали сіпатися трупи вбитих Плейте людей, вони підводилися, беззвучно відкривали роти, робили якісь знаки. Здавалося, що в кімнаті ведеться жвава бесіда. Тільки двоє залишалися нерухомими — священик і старий Машрі: мабуть, над ними влади Сплячий не мав.
Щосили стримуючи крик, я вчепилася в плече брата, відчуваючи під пальцями сотні голок.
— Іди геть! — раптом відчайдушно викрикнув Клюс. — Забирайся!
І тут сталося диво. Мерці знову стали мерцями, а Сплячий слухняно попрямував до дверей і зник за ними.
Неймовірно довгий день нарешті скінчився. У лісі запанувала така темрява, що за два кроки не видно було людини. Плейте пропонував переночувати в хатині (наш охоронець зробився досить запобігливим), але мені не подобалось сусідство мерців. Кузов «носорога» мав брезентове покриття, Афарас погодився періодично підмінювати Плейте за кермом — я не бачила підстав відкладати від’їзд.
— Я не ризикував би в темряві штурмувати Гніздо, — попередив Плейте. — Там немає дороги й дуже просто заблукати. До чого вам зайві неприємності?
— Під’їдемо наскільки можливо, потім зупинимося.
Через півгодини я пошкодувала, що ми не залишилися в хатині. Ліс ставав усе похмурішим. Криві стовбури дерев, вихоплені з темряви світлом фар, здавалося, корчилися в якомусь безглуздому танці. Звідкись з’явилася зграя кажанів, вони залітали під брезент і норовили вчепится у волосся. Клюс уже пару разів скрикував, коли м’які крила шльопали його по обличчю. Афарас посадив його на коліна, і прикрив голову Клюса власним ліктем.
Вантажівку немилосердно підкидало на купинах, до того ж почався дощ і колеса заковзали по мокрій глині, від чого машину почало «водити», як підпилого п’яничку. Крізь заднє віконце кабіни до нас у кузов проникало слабке світло (Плейте акумуляторів не жалів і підсвітку не гасив), я переловила мишей, які забилися по кутах, і повикидала під дощ. От би так просто вирішувалися інші проблеми!
Зверху почало капати: мабуть, десь продірявився брезент. Я пересіла ближче до заднього борта, але якийсь нічний птах почав реготати так істерично, що я захотіла підсунутися до Афараса. Він подивився на мене з-під лоба й витягнув губи трубочкою — точнісінько, як Клюс, коли він чимось сильно стурбований.
— Вам так необхідний цей Диск? — запитав він майже пошепки.
Необхідний? Ще б пак! Заради цієї срібної іграшки я згодна злазити в Гніздо Пітьми… Хоча краще б його не було. Ні Гнізда, ні Диска. Але як пояснити це людині, яка не має ані найменшої уяви про закони Богині Місяця? Я просто кивнула й усе.
— А що він базікав щодо смерті від слуг Пітьми?..
Клюс, який, здавалося, дрімав, негайно виставив голову з-під руки Афараса:
— Я ж сказав тобі, що не вмру, ти що, мені не віриш?
— Вірю, приятелю, вірю, — поспішно відповів Афарас.
Машину відчутно труснуло (у всіх нас одночасно клацнули зуби), після чого вона з’їхала на узбіччя й зупинилася. Гримнули дверцята. Афарас підійшов до борта, щоб гукнути Плейте, і раптом відсахнувся назад.
— Що?! — боюся, мій голос затремтів.
— Ні-чо-го, — вимовив він роздільно. — Здалося.
— Йому здалося, що он там стоїть Сплячий, — Клюс вивернувся з рук янвайця, підскочив до борта й крикнув у темряву: — Я ж сказав тобі!..
Ми рвонулися до Клюса одночасно й ледь не зіштовхнулися лобами. Противний хлопчисько присів, моя права рука схопила повітря, а ліва потрапила в долоню Афараса.
— А ще принцеса, — пробурчав Клюс знизу.
Мене обдало жаром, я висмикнула руку й схопила брата за комір куртки. Тверда тканина здалася мені оксамитовою, але я відразу забула про це, бо за бортом машини виразно промайнула біла сорочка й зникла за стовбуром дерева.
— Відійдіть…
— Що?
— Відійдіть углиб! — Афарас майже кричав. — Стоп! Дайте мені ваш пістолет, Есто.
Я слухняно простягнула йому пістолет, але не рушила з місця. Клюс випрямився.
— Я з тобою, приятелю!
— Що у вас тут за базар? — пролунав незадоволений голос Плейте. — На весь ліс репетуєте.
Плейте перемахнув через борт і ледь не напоровся на дуло пістолета.
— Ти знову за своє?! — гаркнув він на Афараса. — Забери пушку! Краще мені йди допоможи. Здається, підшипник полетів.
Ми із Клюсом залишилися одні. Віконце кабіни, як і раніше, кидало слабкі відсвіти в кузов, і від цього морок зовні здавався ще лиховіснішим. Клюс присів на лаву, зіщулився й солодко позіхнув.
— Давай спати, однак сьогодні вже не поїдемо!
Мені було страшно весь час вдивлятися в темряву, тому я обняла братика, зарилася лицем у його куртку й закрила очі.
Ми простояли до ранку, але й ранком «носоріг» не зміг їхати. Решту шляху треба було подолати пішки. У мене були такі поганющі передчуття, що я відкликала Афараса вбік під несхвальним поглядом Плейте й почала втовкмачувати янвайцю, де розташований дядечків будинок в Аркадаї.
— Він з радістю прийме Клюса й відшкодує вам усі витрати.
Ну, скажімо, особливої радості він не відчує, але Дано Іту хлопчиська не віддасть.
— Ви ж збиралися в колонії? І чому Клюса повинен везти я?
Нетямущість янвайця майже довела мене до сказу.
— Якщо… я… загнуся… у цьому… проклятому… Гнізді! — заговорила я, чеканячи кожне слово.
— Ну й висловлюєшся ж ти, Есто!.. — Я простягнула руку й піймала за комір брата, який підкрався непоміченим. — А ще королівська сестра!
— Там настільки небезпечно? — тихо запитав Афарас.
— Я не знаю, наскільки там небезпечно! Беретеся доставити Клюса?!
— Не слухай її, приятелю, усе обійдеться, — запевнив братик. — Я за цим особисто простежу. Диск буде наш!
— Та пропади він пропадом! — Афарас теж підвищив голос. — Невже він вартий ризику?!
— Чи не можна шепотітися тихіше? — ззаду підійшов останній учасник нашої експедиції. — Ви переколошкали вже всю звірину. Якщо виникне якась проблема, можете покластися на мене. Зрештою, я на вас працюю!
— От і прекрасно! — Афарас дружньо поплескав по плечу людину, якій ледве діставав до вуха. — Посидиш тут з дитиною, а ми швиденько збігаємо й повернемося…
— Хто тут дитина?! — заволав король.
Плейте мовчки взяв янвайця за светр, але я встигла втиснутися між двома охоронцями й упертися ліктями в груди одного й сонячне сплетіння іншого.
— Не будемо сваритися, добродії, мій брат піде з нами.
— Ви потягнете хлопчиська в чортове лігвище?! — обурився Афарас. — Ви не людина, Есто!..
Я вдихнула побільше повітря й закричала майже так, як кричить в опері обманута королева:
— Так, я не людина! Я відьма!
Обоє одночасно відсахнулися назад і затисли вуха. «Відьма, відьма!» — пішла перекочуватися по лісі луна. Плейте похитав головою:
— В Амадані не варто про це кричати.
Сонце вже піднялося високо, розвіявши останні залишки нічного туману, коли ми нарешті вийшли на узлісся. Дощ припинився ще близько півночі, але повітря в лісі було просякнуте вогкістю, запахом гнилого листя й ще чимось гіркувато-дурманним, від чого боліла голова й хотілося швидше вирватися на відкритий простір.
Тепер ми стояли на узліссі, але це не радувало. За два кроки від нас обривалися зарості волосистої осоки й починалася гола земля кольору іржавого заліза. Пустище простиралося до самого обрію, і лише самотня точка якоїсь будівлі чорніла на північному сході.
— Нам туди, — кивнув Плейте вбік точки. — Там колись було село.
І ми звернули на пустище. Під ногами захлюпав розкислий ґрунт. Велике Небо, як же там смерділо! Десь до поверхні просочувався сірководень, і ми буквально задихалися від запаху тухлятини. Уже через п’ятнадцять хвилин я згадувала про ліс із жалем. Клюса почало нудити, він позеленів, як болотна твань, і згадав Пітьму. Я змочила водою носову хустку й простягнула братові:
— Спробуй дихати через це.
Клюс слухняно пригорнув хустку до обличчя, продовжуючи боротися зі спазмами. Афарас почервонів:
— Досить! Хлопчисько далі не піде.
Плейте оглянувся, щоб з цікавістю глянути на розлютованого Афараса. Я хлюпнула води із фляги й намочила ще одну хустку. Клюс поспішно взяв її й покрокував швидше, із зусиллям висмикуючи ноги, що грузли в багнюці. Афарас наздогнав короля й спробував узяти за руку, але Клюс ухилився.
— Відчепися, приятелю, — не відриваючи хустку від рота, попередив він.
— Якщо твоя сестра здуріла, то я ще при своєму розумі. Ти далі не підеш! Ми повертаємося.
Клюс зробив два глибокі вдихи й видихи.
— Ти повернешся один, приятелю, — запевнив він.
— Не чіпайте його, Афарасе, він — міцний хлопець і тому дійде… — я замовкла, бо в мене самої до горла підкочувалася грудка. По цьому дурному пустищу можна було йти, причому швидким кроком, але тільки не стояти.
— Уперед! — гаркнув Плейте.
— Через цей Диск ви всі здуріли, — Афарас тремтячою рукою вийняв пістолет. — Залишіть хлопчиська, ви його знищите!
Плейте стояв занадто далеко від Афараса, щоб встигнути хоч що-небудь зробити, він так і застиг з витягнутою вбік села рукою, не зводячи очей з пістолетного дула. Я спробувала розвернутися, однак ноги майже по коліно пішли в болото. Ну й ну: хтось намагається мені довести, що я не піклуюся про свого брата?!
Клюссіді Діано Лу опустив мокрі хустки й випрямився на весь свій стодвадцятисантиметровий зріст.
— Забери «бакку», приятелю, — порадив він неголосно. — Тобі король наказує.
— Вибачте, ваша величносте, але вам доведеться повернутися.
Клюс не зробив жодного руху, але багнюка під ногами Афараса раптом здибилася, якось дивно буркнула, і Афарас зник. На місці, де щойно стояв янваєць, колишучись опускалася руда твань.
— Клюсе?! — я не впізнавала власного голосу.
Клюссіді сам злякався. Земля викинула Афараса з такою поспішністю, що його підкинуло вгору метри на два, звідки він і ляпнувся об землю. Це була не людина, а якась безлика глиняна статуя з безформною грудкою замість голови, неоковирними виростами на місці рук і ніг, з купою землі замість тулуба.
І я вперше в житті по-справжньому вдарила брата. Я вліпила йому хльосткого ляпаса, аж заніміла рука.
— Псих! Ти ж міг убити його!
Сльози полилися з моїх очей і з очей Клюса одночасно. Одночасно ж ми й кинулися до Афараса, почали зчищати бруд з обличчя, витрушувати його з рота й носа, робити штучне дихання, словом, усе, що може оживити поховану заживо людину. Нарешті Афарас судорожно зітхнув і захекав. Він кашляв довго й болісно, а грязюка шарами відвалювалася від його одягу. Заліплені брудом віка сіпнулися, а коли Афарас відкрив очі, Клюс заговорив квапливо й жалібно:
— Отті, я не хотів! Вибач мені, будь ласка, я ненавмисне! Есто, скажи, що я ненавмисне!
Він заревів у голос, і все смикав Афараса за руку, немов вирішив відірвати.
— Він дійсно не хотів, Отті, просто Диск десь близько й щось ще підсилює! Він не вміє регулювати силу, він же ще малий, Отті!
На покритому брудом обличчі Афараса нічого не можна було розібрати. Маска й усе.
— З вами, хлопці, не засумуєш, — сказав Плейте. Увесь цей час він мовчки палив неподалік (забагато вражень для людини, яка ніколи не стикалася з магією). — Пора б звідси забиратися! — Він відкинув сигарету в багно, пролунав неголосний плескіт, і над недопалком затанцювало блакитне полум’я.
Удвох із Клюсом ми допомогли Афарасу встати й поволокли його через пустир слідом за Плейте, валандаючись, немов п’яні. «Бакка» так і залишилася похованою в болоті перед самим Гніздом Пітьми.
Прагнучи загладити провину перед Афарасом, Клюс забув про власні негаразди. Він рішуче підставляв плече, щосили намагаючись полегшити янвайцю кроки. І все-таки ми пересувалися дуже повільно. Сонце піднялося вже високо, коли ми нарешті досягли руїн.
Мабуть, тут і справді стояло село. Ще можна було розрізнити залишки колодязного зрубу, мірошницькі жорна валялася на купі щебеню, але від усіх споруд збереглися лише чотири напівзруйновані стіни та кілька куп сміття.
Запах сірководню тут майже не відчувався. Якби мені хтось сказав раніше, що просто дихати — це насолода, я навряд би йому повірила.
Ми посадили янвайця на якийсь камінь, всунули в руки флягу з водою, а самі влаштували нараду.
— Гніздо приблизно в кілометрі звідси, — повідомив Плейте. — У яру. Але там круті схили, і я не впевнений… — він осікся й подивився на Афараса. Маска, як і раніше, залишалася нерухомою — янваєць мовчав. — Там важкий спуск.
Я важко зітхнула.
— Клюсе, залишишся з ним?
Клюссіді Діано Лу подивився на мене зацькованим вовченям, торкнувся в кишені руків’я водяного пістолета й відповів: «Звичайно».
— Не хвилюйся, приятелю! — додав він голосно. — Я тебе не кину!
Афарас не ворухнувся, він так і продовжував сидіти із флягою в руках, бездумно дивлячись на оброслі коричневими мохами руїни. Ми нашвидку перекусили, Плейте відв’язав приторочену до його речового мішка кирку, вийняв лопату з коротким держаком і моток мотузок.
— Цього має вистачити.
— Ми незабаром повернемося, — сказала я Клюсу. — Будьте розумником, сір, і не стріляйте ворон.
Клюс слабко посміхнувся. Йому було страшно залишатися в цьому безрадісному місці, але він тримався.
— Не робіть дурниць, принцесо! — у свою чергу наказав він. — Пам’ятайте, ви повинні жити довго й щасливо!
Перехопивши мій погляд, Клюс додав:
— Не бійся, я догляну за ним.
Плейте виразно гмикнув, але не сказав нічого, і я була йому за це вдячна. З Алакса Плейте давно злетів усякий гонор, тепер це була просто дуже стурбована й втомлена, цілком симпатична людина, перед якою стояло нелегке завдання. Я помахала Клюсу рукою, і ми вирушили в дорогу.
Пройшло зовсім небагато часу після того, як Естареді й Плейте пішли, а юному королеві здавалося, що минула вічність. Він уздовж і впоперек обнишпорив руїни, кинув два камені в порожній колодязь, проспівав заборонену пісню про дівчаток із кабаре, а час усе тягнувся й тягнувся. Клюссіді Діано Лу вкотре згадав розвеселого Емі й гірко зітхнув. З Емі нудьгувати не доводилося.
— Тобі не напече голову, приятелю? — запитав він Афараса. — А то Еста на мене розсердиться. Вона й так на мене зла. Я знаю: ти б не вистрелив, ти просто хотів змусити мене повернутися, а я вчинив занадто жорстоко. Я ненавмисне.
Афарас нічого не відповів, схоже, він взагалі не помічав Клюса. Але Клюс зараз мовчати не міг, лиховісна тиша забутого села здавалася йому нестерпною.
— Ти мене вважаєш просто хлопчиськом, малям, а це ж не так. Бачиш смугу? — Клюс задер вище каштановий чубчик. — От моя корона. Мене коронував Місячний Диск. Це значить, я таке можу!.. — Клюс помовчав і самокритично додав: — Правда, не сам, а тільки за допомогою Диска й то… Дано розмріявся Диск одержати?! Дуля йому! Коли я… якщо я… Коротше, Еста стане королевою, а ніякий не Дано! Але я однаково буду жити довго, так обіцяв Ламас. Ти Ламаса не знав? Така людина… була. Еста мені не сказала, а от Емі проговорився про все. У нас таке діється, Отті, через цей проклятий престол! Ти слухаєш мене? Ніколи не лізь у королі, приятелю, якщо тільки тебе не впхають силою. Стільки турбот, а морозиво щодня однаково не дають! Та ще як в перших міністрах який-небудь Дано Іт виявиться, взагалі погано! Що ти дивишся? Навіщо я хочу Есті Диск на зберігання передати? А тобі б сподобалося, якби тебе вморили й ніхто не помстився за тебе?! У мене ж брата нема, щоб Дано на дуель викликав. Якщо Еста рипнеться, він же її засміє! А проти законної королеви ніхто не виступить, на те й Посвята існує. Еста взагалі-то гарна… хоча й вредна. Вредна, бо старша. Я, може, теж був би вредним, якби народився раніше. Треба завжди показувати, що ти старший, змушувати вмиватися й робити зарядку, наче нічого кращого у світі немає… Ти слухаєш? Усе ще сердишся на мене? Даремно. Однаково вийшло по-твоєму, а краще б я пішов з Естою. Що взяти з дівчиська, у неї вічно все невлад!
Клюс замовк, бо на нього раптом упала тінь. Юний король озирнувся й побачив людину в коричневому сюртуку. Схоже на місяць обличчя Філіпа втратило цілісність: чиїсь яструбині риси проступали крізь нього, як проступає камінь крізь марево ранкового туману. Туман розсіюється, й похмура скеля являє світу свій лик…
— До нас гості, приятелю, — відразу охриплим голосом сказав Клюс. — Зустрічай.
Рука Сплячого повільно піднялася на рівень горла Афараса. Янваєць не ворухнувся.
— Тобі чого треба… дірявий?! — Клюс спробував відволікти увагу на себе. — Що ти тут забув?
Сплячий підняв другу руку й нахилив голову, немов прислухався. Клюс помітив, що вушні раковини примари — темні й зморщені — ворушаться, як у собаки. Сплячий відкрив рот, і Клюс чітко побачив величезні гострі ікла у верхній щелепі. Король мимоволі здригнувся, і примара зразу ж підступила ближче.
— Отті! — Клюс вихопив пістолета й спрямував у лоб Сплячого. — Вставай!
— Не стріляй, — раптом почув Клюс шепіт позаду. — Вели йому піти.
— Іди геть! — вимовив Клюс непевно, але примара зупинилася й, підбадьорений, він закричав на всю міць легенів: — Забирайся!
Сплячий повільно, дуже повільно повернувся й пішов геть. Клюс аж дві хвилини дивився йому вслід, перш ніж усвідомив перемогу й радісно зареготав: «Боїться!»
— Куди він пішов? — вимовив за ним той же голос.
Клюс оглянувся й зустрів тривожний погляд Афараса.
Плейте прив’язав кінець мотузки до великого валуна на краю яру, настільки глибокого, що мені відразу перехотілося туди спускатися. З дитинства висоти боюся! Невже ти, Ламасе, не міг знайти для Диска якого-небудь іншого сховища? Ти ж, напевно, знав ще штук п’ять Гнізд Пітьми! Чим погане наше, Анеморське: добротна тепла капличка із чудовим гранітним саркофагом, живопис на стінах у дусі раннього Середньовіччя, двійко перевертнів завжди на сторожі… Казка, а не Гніздо Пітьми! І спускатися нікуди не треба.
— Знову за свої штучки?
Виявляється, я вже хвилин п’ять креслю в повітрі захисні знаки. Раніше я за собою сомнамбулізму не зауважувала! Та й чого варте сільське чаклунство проти древньої магії? Тільки охоронця із себе вивела, он як брови супить…
— Обв’яжіться!
Він хотів допомогти, але я швиденько затягла вузол. Дім Фут навчав не тільки Клюса, я теж дещо вмію!
— Як спуститеся, чекайте на мене, з місця не сходьте!
Я бадьоро кивнула й рішуче попрямувала до краю. Філіп, напевно, з Анемора виїхав тиждень тому, а то коли б він встиг сховати Диск і повернутися в місто? Тут для одного клопоту забагато… Пітьма забери! Мокра глина — кепська опора на крутому схилі, я гарячково чіплялася за пучки трави, за коріння, дряпала руки й при цьому намагалася не дивитися вниз. Чого б Плейте просто не спустити мене на мотузці о-он з того виступу, а я б замружилася міцніше… Тут нога зісковзнула, я змахнула руками й зависла на мотузці. Нічого доброго, стояти на землі набагато приємніше. Правда, опустили мене в кущі ліщини досить акуратно, без значних подряпин.
Сам Плейте спускався дуже спритно, незважаючи на інструменти за спиною, а останні півтора метри взагалі подолав одним стрибком.
— Арку бачите? — ткнув він пальцем углиб яру.
Вдивившись, я справді розрізнила в заростях обриси кам’яної арки, обплетеної лозами дикого винограду.
— Там могила якогось чаклуна. Захисники щирої віри давно грозять стерти її з лиця землі, та турбот у них вистачає й у місті.
Мені все ще не вірилося, що дорога закінчилася. Невже я встигну стати королевою? Дано Іт залишиться з носом. Шкода тільки, що Дім помер… На кого я можу покластися в Анеморі? Всі сахалися від нас із Клюсом, плазували перед Дано… Хто ризикне зв’язатися з Діано Лу, аркадайський дядечко Люсто, або…
Плейте вивів мене із задуми:
— Ідемо вже, ваша високосте.
Він уперше назвав мене так. Виходить, Місячний Диск діє не тільки на королів, але й на манери амаданських нянів?
Продираючись крізь зарості, ми дісталися до вирубаної із гранітного моноліту арки й застигли із піднятими головами, розглядаючи цей пам’ятник чужій могутності. Вхід із цього світу на той? Або навпаки? Могила біля підніжжя арки зберігала гордовите мовчання, висічена на мармуровій плиті змія мовчки скалила зуби в нашу сторону.
— Будемо піднімати?
Могилу недавно розкривали: змію прикрашали свіжі подряпини, і відколотий шматочок мармуру валявся біля самої арки.
— Спробуйте.
Плейте жбурнув лопату на землю, а кирку ввігнав під ушкоджений бік змії. Жили на чолі амаданського няня здулися, потужним ривком він зрушив плиту сантиметрів на тридцять. Відкрилася зіяюча щілина, звідки виразно повіяло гнилизною, я поспішно відскочила, а Плейте піднатужився й повторив ривок. Мармурова плита сповзла зі своєї основи й стала на ребро.
— Тільки й усього, — констатував Плейте. — І ніякого чаклунства.
Ми заглянули в могилу. Вона виявилася на диво неглибокою, стіни були обкладені керамічними плитками із зображенням змії, унизу стояв саркофаг із чорного каменю. На кришці саркофага лежав срібний диск не більший за десертну тарілку.
— І це все? — розчаровано запитав Плейте. — Заради цього ви заварили таку кашу?
Він зістрибнув на кришку саркофага й взяв Диск у руки. Я мимоволі здригнулася, але нічого не відбулося.
Плейте покрутив Диск, розглядаючи складний геометричний візерунок на його поверхні, й зацікавився написом: «Я, Світлий Місяць…»
— Ні! — скрикнула я. — Не читайте!
Не вистачало ще, щоб він вимовив Посвяту! Він, зовсім стороння людина, яка поняття не має про закони Анемора!
Плейте зацікавлено подивився на мене, відкрив рота, але сказати нічого не встиг: кришка саркофага хитнулася. Реакція не підвела амаданского няня, він кулею вилетів з могили й опинився не менш ніж на півметра від краю. Струмок чорного диму поповз із саркофага. Пітьма пробудилася!
— Треба закрити!
Я схопилася за могильну плиту, але з таким же успіхом могла б потриматися за арку: вона не ворухнулася. Плейте жбурнув Диск на землю, узявся за плиту й перекинув її на могилу. Пітьма вже сочилася в щілину, коли він остаточно повернув змію на місце і щілина закрилася. Крихітний згусток Пітьми поплив до його обличчя, але Плейте смачно плюнув у неї й відскочив убік.
— Це не твоя річ! — сказав він чорній хмарі, і хмарина розсіялася.
Я заплескала в долоні: «Ви геній, Алаксе!»
— Я знаю, — сказав він, підібрав Диск і засунув собі за пояс. — Настав час іти, Есто.
Мені так хотілося опинитися нагорі, що я без зайвих слів кинулася до залишеної на краю яру мотузки. Пам’ятаю, я ще встигла подумати, що знизу яр не здається таким глибоким, як зверху. Я була вже на середині, як раптом земля дивно вигнулася, сіпнулася й викинула мене геть. Я пролетіла в повітрі не менше п’яти метрів і ледь не збила з ніг Клюса з Афарасом, які підходили до яру.
— Есто! — закричав Клюс, але від удару об землю в мене перехопило подих. Афарас мовчки опустився на коліна й почав квапливо обмацувати моє тіло. Мені було настільки погано, що я навіть не обурилася. — Есто! — у голосі Клюса виразно зазвучали сльози. — Ти вбилася, так?
— Замовкни! — гаркнув Афарас і продовжив огляд. — Де болить?
Боліло скрізь, але не настільки, щоб умерти. Я квапливо ковтала повітря й заганяла біль углиб. Потім, не зараз. Потім я з нею розберуся.
На наші обличчя впала тінь. Клюс скинувся було, але відразу зітхнув із полегшенням:
— Плейте? Що у вас відбулося?
— Нічого, — відповів Плейте.
Мені треба було бачити його обличчя, я відсторонила Афараса й вдивилася… Так, я чітко роздивилася біля краю волосся чорну смужку. Сині очі сяяли торжеством.
— Клюссіді Діано Лу більше не король Анемора, — вимовила я із зусиллям.
— Що? — Клюс був вражений, у його очах промайнув жах. — Ти?..
Раптово, похитнулася земля й збила його з ніг. Усе ще лежачи на животі, мій брат із здивуванням витріщився на Плейте.
— Що трапилося? — тихо запитав Афарас.
— Алакс Плейте узурпував владу в Анеморі. Він тепер наш король, Отті.
Знадобилася ціла хвилина, щоб смисл того, що відбувається, дійшов до Афараса, а мене раптом розібрав сміх. Я істерично реготала, корчачись на землі й тикаючи пальцем у Плейте: «Він король? ВІН КОРОЛЬ?! От сміхота!..»
Алакс Плейте раптом почервонів і тупнув ногою:
— Так, король. І ти будеш моєю… королевою.
Мій сміх як рукою зняло, відразу настала тиша. Клюс із Афарасом подивилися один на одного. Афарас піднявся з колін, обтрусив свої безнадійно брудні штани, а Клюс підхопився й вийняв водяний пістолет. Плейте не ворушився, тільки з цікавістю переводив погляд з одного на іншого.
— Може, ти пожартував, Плейте? — з надією запитав Клюс. — Вона ж руда. Навіщо тобі руда королева?
— Звичайно, пожартував, — рівним голосом підтвердив Афарас. — Амаданські няні — найжартівливіший народ у світі.
І отут земля знову здибилася й розверзлася, Клюс зісковзнув у цю діру й завис, чіпляючись за край. Афарас підскочив, ледве встиг схопити хлопчиська за комір і витягти наверх. Водяний пістолет Клюса відправився слідом за «баккою».
— Виявляється, чаклунство теж буває корисним, — зронив Плейте, — особливо королівське.
І тоді Афарас стис кулаки. Плейте стояв і чекав, поки він підійде, а потім ударив… Афарас відлетів на самий край тріщини.
— Продовжувати, моя королево? — Плейте схилився в знущальному поклоні.
З моїх пальців зірвалася блискавка, мигнула в повітрі… і згасла. Важко сперечатися з королем, коли в нього вся міць Місячного Диска.
Клюс заревів голосно, по-дитячому, розтираючи брудними долонями сльози по щоках, а потім раптом замовк, з надією дивлячись кудись за спину Плейте. Плейте обернувся й побачив людину з обличчям яструба.
— Це ти, Сплячий? Візьми свій місяць.
Плейте простягнув Сплячому срібний Диск, і той з поклоном його прийняв.
— Історія, повідана мені Естою, на цьому не закінчилася, але складно викладати її далі вона не могла. Ви приймете моє свідчення?
— Ні. Або ви забезпечте заміну, або ми будемо змушені заслухати свідків обвинувачення!
— Почекайте, я підніму документи! Літопис вас улаштує?
— Достеменість підтверджується?
— Безумовно. Він був спалений на задньому дворі замку Дано Іта в присутності чотирьох незалежних свідків. Їхні імена…
— Мені вже подали список. Вони заслуговують довіри. Викладайте.
«Весь Анемор готувався до весілля. Були розіслані гінці в сусідні країни за рідкісними ласощами й пишними вбраннями. Молодий король готувався взяти за дружину дочку свого попередника (адже не вважати ж справді королем сопливого хлопчиська).
В Анемор король прибув на старенькому „носорозі“ у супроводі Естареді й Клюссіді Діано Лу, а також безвісного бурлаки, якого Його Величність по приїзді милостиво повелів відправити в лікарню. Чесно, зламані ребра й пошкоджена рука обшарпанця не були варті королівської уваги, але Його Величність виявив царствену великодушність! Простий народ галасливо привітав королівський автомобіль, і Його Величність благоволили особисто роздати милостиню біля воріт своєї резиденції.
З вуст у вуста передавалася звістка про те, що в моторі „носорога“ була серйозна поламка, у результаті якої звичайний автомобіль відразу ж втратив би хід. Як видно, король вирішив підтримати древню традицію й зробив це маленьке чудо спеціально для демонстрації твердості підвалин королівської влади.
У той же вечір Естареді Діано Лу зі сльозами радості на очах оголосила придворним про майбутні заручини з королем і про весілля, призначене на світлу ніч Свята Місяця. Першим щасливу наречену привітав її колишній опікун і тимчасовий правитель держави Дано Іт, вручив посипану діамантами діадему й завірив у найглибшій відданості новій владі.
Заручини відбулися через два дні у вузькому колі наближених і родичів і були відзначені двадцятьма чотирма пострілами з п’ятнадцяти гармат Скельної Фортеці. Наступного дня мерзенна республіканська газетка насмілилася надрукувати мерзенну неправду про Свято, стверджуючи, що брат нареченої намагався зірвати церемонію за допомогою неналежних вигуків, дешевих трюків і підкупленої варти. Ми всі знаємо юного Діано Лу, якийсь час його кандидатура була однією з перших на досить почесний у державі пост. Клюссіді просто не міг вчинити вищезгаданого, це не відповідає його вихованню й становищу в суспільстві. Редактор наклепницького видання був знятий з поста й узятий під варту, а тираж газети конфіскований. Достойні громадяни Анемора зустріли цю звістку із захватом.
Жерці храму Місяця, а серед них сам високоповажний Малу, з гордістю повідомили про те, що храм повністю підготовлений до майбутньої церемонії. Цього року збіглися дві великих події: Свято Місяця й весілля королівської пари. Це, безсумнівно, небесне знамення, що обіцяє народу Анемора щастя й процвітання на довгі роки».
— Це все?
— Після Свята Місяця літопис переписали.
— Ви закінчили?
— Ні! Дозвольте представити вашій увазі ще один документ. Клюссіді Діано Лу захоплюється читанням книг із серії «Переможець монстрів» і спробував викласти в подібному ж стилі свою власну історію. Один раз я вже цитував його записки й ризикну продовжити.
Масивні стіни храму Місяця огороджують квадрат випаленої землі, у центрі якого височіє священний стовп. У куполі храму є великий отвір, через нього промені нічного світила проходять усередину й падають на встановлений під особливим кутом срібний диск. У свою чергу диск освітлює висічене на стіні храму зображення Богині Місяця — стрункої молодої жінки в широкому, спадаючому до п’ят одязі. У правій руці богині меч, у лівій — птах, який розпростер крила. Меч символізує смерть, птах — любов.
У храмі темно, горить лише один світильник біля підніжжя стовпа та смолоскип у руці жерця Малу. Від сильного протягу полум’я смолоскипа тріпотить, кидаючи криваві відблиски на суворе обличчя жерця.
Біле плаття Естареді чітко виділяється в напівтемряві. Дівчина стоїть праворуч від стовпа, Алакс Плейте — ліворуч. Для Алакса був терміново пошитий чудовий костюм із синього оксамиту, бо в королівському гардеробі одягу на його зріст не знайшлося. Важко розібрати вираз облич нареченого й нареченої. Здається, Плейте зовсім спокійний, а от Естареді, судячи з частого дихання, трохи нервує.
Під охороною двох здоровенних жерців з ноги на ногу переминається Клюссіді. Сестра півгодини вмовляла його поводитися на церемонії гідно, не ображати Плейте й не сперечатися з жерцями. Час Клюса ще не прийшов. Незабаром він займе біля стовпа місце священної жертви, а зараз міцно стискає в кишені величезного живого таргана й жагуче бажає, щоб комаха яким-небудь чудодійним способом перемістилася на лисину верховного жерця.
Після тягучої паузи Малу починає читати заклинання. Від його тужливого голосу по спині Естареді пробігає холодок, дівчина близька до непритомності, але вимовлене подумки ім’я Ламаса повертає їй стійкість. Клюссіді демонстративно починає кашляти, однак опущена на плече важка рука жерця змушує його замовкнути.
Нечисленні глядачі несміливо притискаються до стін. Подих Пітьми відчувається ними настільки чітко, що багато хто вже встиг пошкодувати про свій прихід сюди. Зовні храм оточений юрбою городян, яких стримують біля сходів солдати.
Нарешті Малу закінчує читати заклинання, ставить смолоскип у велике металеве кільце на стіні й піднімає руки до нічного неба: «Ім’ям Світлого Місяця…»
«Бах! Тіу-тіу! Б-бах!» — гримлять постріли, розлітається на шматки й гасне світильник біля священного стовпа, падає зі стіни на землю перебитий кулями смолоскип. Естареді хтось накидає на плечі чорний плащ і тягне до виходу, через кілька секунд цей таємничий «хтось» прихоплює ще й Клюса, що розкрив рота від захвату, і веде туди ж.
— Світло! — люто реве Плейте. — Увімкніть світло!
Зовсім зненацька з-під купола храму б’є яскравий промінь прожектора. Він освітлює придворних, які по-падали від жаху, застиглого верховного жерця, розлютованого Алакса Плейте з пістолетом у руці й трьох розгублених людей біля самого виходу: Естареді, Клюса Діано Лу й Отті Афараса між ними.
— Я вам одразу говорив, святий отче: поставте прожектори, а ви ще комизилися!
Настільки нешанобливі слова, кинуті при всіх, змусили Малу зіщулитися. Солдати, які вбігли в храм, швидко відібрали в Афараса старенький револьвер і хотіли вже вивести затриманого, але король зупинив їх.
— Прив’яжіть цього ідіота до стовпа! — наказав він. — Я хочу, щоб він був присутній на церемонії. І хлопчиська теж! З іншої сторони.
— Але, Ваша Величносте, це святотатство!.. Священна Жертва повинна на самоті й…
Пущений маленькою рукою тарган шльопнув жерця по лисині, сковзнув по шиї й упав на складку хітона. Поважний старець заверещав підстреленим зайцем.
— Робіть, що я сказав! — знову підвищив голос король. — Та рота йому заткніть, щоб мовчав!
Солдат слухняно потягнувся до жерця, Малу відразу замовк й відстрибнув.
— Не цьому, дурень!
Афараса й Клюссіді поставили із двох сторін священного стовпа й прикрутили товстелезною мотузкою, безжалісно придавивши поламані ребра Афараса. Перш ніж солдати встигли заткнути роти обом, Клюс встиг шепнути: «Ти здорово стріляєш, приятелю!»
Плейте зняв з Естареді чорний плащ і підвів її до жерця:
— Закінчуйте скоріше, падре!
Верховний жрець Малу, якого образили вже двічі, назвавши титулами далеких релігій, подивився на короля з недоброю усмішкою:
— Встигнете, ваша величносте. Нехай вимкнуть світло.
За знаком короля прожектор погасили. Пройшло кілька хвилин, поки очі звикли до темряви. Точніше, до напівтемряви, тому що Місяць, який стояв над куполом, уже направив промені на срібний диск, і фігура богині висунулася зі стіни, ставши надзвичайно рельєфною.
— Ім’ям Світлого Місяця я оголошую вас чоловіком і дружиною, — проголосив Малу. — Естареді Діано Лу, обійди навколо священного стовпа.
Естареді ледь трималася на ногах, і тому Плейте сам обвів її навколо священного стовпа, на вершині якого був укріплений срібний Диск Місяця.
— Ти просиш Світлий Місяць, — проговорив Малу.
— Я прошу Світлий Місяць, — луною відгукнулася Еста.
— Наректи тебе королевою.
— Наректи мене королевою.
Мабуть, малесенька хмарка закрила на мить нічне світило, бо світло раптово померкло, а потім знову засяяло яскраво. Настільки яскраво, що стало видно кожну складку на кам’яних шатах Богині. Плейте раптом здалося, що Богиня дивиться прямо на нього. Кам’яний лик дивився з висоти на жменьку смертних, і на губах Богині Місяця грала дивна усмішка. Королю чогось стало не по собі під немигаючим поглядом богині, він міцніше стис руку королеви й нагадав собі про перемогу. Він переміг. Він король. Він має королівську силу, але й без неї жодна людина не вистоїть проти Алакса Плейте. Він може вбити, клацнувши пальцями, долонею перебити дошку, із зав’язаними очима потрапити в мішень, по канату перейти прірву… Він може все, на що здатна людина. Він заслужив право бути королем, він буде правити гідно. Світу настав час пізнати сильних.
Місячне світло наповнило храм якимось хитким туманом. Біле марево затягло підніжжя стовпа і змусило відчайдушно битися серце Клюссіді. «Я не вмру, — повторював він про себе. — Я знаю, що буду жити довго». Він повторював це, як молитву, і все-таки боявся.
За спиною Клюса звивався в путах Афарас. Лють змусила його забути про біль, він почував наближення розв’язки.
Естареді застигла перед стовпом, не в силах відвести погляд від обличчя брата. З очей дівчини котилися сльози, але вона їх не помічала.
Жрець Малу потихеньку задкував від священного стовпа, бурмочучи заклинання й креслячи перед собою в повітрі захисні знаки.
І раптом настала Пітьма. Гігантська тінь закрила отвір у куполі, і храм поринув у морок. Гостро запахло гнилизною. Крижаний холод скував людей, проникаючи в саму глибину їхніх сердець, заморожуючи кров. Ніхто не знає, скільки це тривало, тільки тінь раптом зникла, і спокійне місячне світло знову освітило храм.
Із пронизливим криком Естареді кинулася до брата, вчепилася в нього, почала трясти… Жрець Малу обвів очима храм і зупинив погляд на розпростертій біля підніжжя стовпа фігурі. Кілька секунд жрець вдивлявся й раптом грізно підняв голос: «Тихо!» Естареді мимоволі змовкла й оглянулася.
— Король помер! — урочисто проголосив жрець.
Еста ще раз подивилася на брата, побачила мокрі смужки на щоках, кляп у роті, очі, які жалібно моргали, і сіла на втоптану землю. «Вийшло, — прошепотіла вона. — Клюс залишився жити».
— Король помер! — повторив Малу. — Хай живе королева!
— Ура королеві! — тонким голосом прокричав Дано Іт.
— Ура королеві! — заревіли придворні.
Плечі Естареді здригнулися, вона закрила обличчя руками й чи то заплакала, чи то засміялася, важко розібрати в темряві.
— Ви закінчили?
— Тепер так.
— Свою провину визнаєте?
— Ні.
— Викликати свідків обвинувачення?
— Не варто. І без них розберемося. У документі, який підсунув на підпис Клюсу Малу, ніде не значилося ім’я Священної Жертви! «Король Анемора добровільно обирає смерть на Святі Місяця для збереження благополуччя своїх підданих… Правлячий король Анемора зобов’язується піти в небуття під священну владу Богині Місяця…» Клюссіді Діано Лу начертав своєю царственою ручкою закарлюку, і жерці записали в жертовних списках: «Наступним Сплячим обрано короля Анемора». До чого тут я?! Я сам випустив з уваги цю деталь. Всі ганялися за Диском, щоб одержати владу після смерті короля, але нікому, крім Ести, не спало на думку спробувати замінити його на престолі й тим самим урятувати. Дівчисько просто прив’язане до брата, от і все.
— Припустимо. Хто підіслав до Діано Лу нелюдя й велів йому вести їх до Філіпа?
— Я?! Неправда. Жерці ганяли Емі, як мишу, і він просто забився в найближчу щілину. Він страшенно боявся ходячих трупів, бідне маля…
— Підсудний! Ви ображаєте сили Пітьми, принижуючи достоїнство їхніх слуг!
— Винен. Я просто хотів сказати, що Емі не любив Сплячих. Безумовно, Сплячий зобов’язаний був повернути Диск у храм Місяця, якщо його за тим послали, але до чого тут я? Головний маг Анемора велів своєму помічникові сховати Диск подалі, ну й що? Це справи живих, їхні турботи.
— Так ви стверджуєте, що в Амадан Естареді й Клюссіді Діано Лу потрапили зовсім випадково?
— Абсолютно! За ними гналися наймані вбивці, наступаючи на п’яти…
— Добре. Як трапилося, що в автомобільній катастрофі ніхто не постраждав?
— Як ніхто не постраждав? Афарасу ногу придавило, а Клюсу щоку подряпало… І взагалі, там Емі впливав, у нього інстинкти…
— У нелюдя цього виду? Насмішили. Добре, нелюдь інстинктивно врятував у катастрофі пасажирів «оленегона», а як ви поясните той факт, що Дім Фут хапає зовсім сторонню людину й тягне за собою в поїзд?
— Запитаєте в Діма.
— Ви прекрасно знаєте, що він не може бути представлений на суд, як такий, що зазнав нашарування чужої особистості!
— Нема чого своїм… слугам Пітьми дозволяти творити, що завгодно! Поглинають всіх підряд!
— Підсудний, у справі буде відзначено, що ви дозволяєте щодо Пітьми ворожі випади. Втручання в готелі ви, звичайно, заперечуєте?
— Безумовно. Естареді Діано Лу має первинну магічну силу й за відповідної підготовки з неї вийде цілком пристойна чаклунка.
— Тіло Філіпа Захисники віри спалили теж за власною ініціативою?
— Начебто ви не знаєте Захисників! Вони ж і Сплячого в багаття запхали, ви що, забули? До речі, прошу долучити до протоколу: Сплячий не мав ніякого права відкривати Плейте секрет Місячного Диска! Охоронець з’явився до Захисників всього-навсього з доносом і не більше! Захисникам порадив зарядити зброю сріблом. Плейте розтлумачив все відносно престолу — це що, не втручання?!
— Підсудний, ми зібралися тут для обговорення ваших справ, а не вчинків слуг Пітьми!
— А я нічого не робив! Я стерпів навіть смерть Емі!
— А хто його послав?
— Не вважайте Емі мерзенною скотиною! Він був чесним нелюдем і добро пам’ятав.
— Сплячий усього лише домагався повернення Місячного Диска, він пообіцяв Плейте престол після смерті Жертви. Чому Плейте зачитав Посвяту, не відходячи від Гнізда Пітьми?
— А ви не здогадуєтеся? Він не вірив нікому, тим більше цій тухлій жабі! Він усього лише перестрахувався.
— Тоді останнє. Не будете ж ви заперечувати, Ламасе, що вломилися в покої Богині Місяця й наполягали на найсуворішому дотриманні того пункту договору, у якому мова йшла про смерть нині правлячого короля?
— Не буду. Вламувався. Наполягав.
— А яке ви мали на це право, ви, хто не пройшов ще навіть чистилища?! Переміщена особа?! Ваше тіло ледь почало розкладатися, а ви вже втручаєтеся в наші справи?! Ви снували між двома світами, псували гру могутнім силам, бентежили голови! Чи знаєте ви, що вам за це загрожує?..
Жінка, яка сиділа в центрі залу на підвищенні, встала, і обвинувач захлинувся піною й замовк. Жінка обвела поглядом зал, по одну сторону якого колихалася непроникна Пітьма, по іншу сяяло сліпуче Світло.
— Пошліть його назад! — наказала вона.
— Що? — пролепетав обвинувач.
— Пошліть його назад в іншій личині. Я хочу знати закінчення цієї історії. Простежте, щоб йому видали додатково п’ять років життя.
— Але Ваша Всемогутносте…
Богиня Місяця обдарувала обвинувача холодною посмішкою й обернулася до Ламаса:
— Але наступного разу не смійте вриватися до мене без стуку!
З моєю тіточкою Лесею важко сумувати. Коли вони з дядьком Миколою приходять до нас у гості, відразу починаються цікаві події: то у ванній раптово з’являється водяна черепаха, то в злобливої сусідки Марь Петрівни на кухні каструлі літають, а то в нашому телевізорі замість телеведучих — лісові птахи цвірінчать.
Але в той вечір тіточка обіцяла навчити мене пекти пиріг із цікавою назвою «Бідний студент», і я заздалегідь купила в магазині все необхідне.
Тільки ми з нею розташувалися на кухні, як тіточка зі здивуванням тикнула пальцем у пачку маргарину:
— «Міський»?
— Так.
— Ти завжди купуєш саме «Міський»?
— Ні, а що він, гірший?
— Та як тобі сказати… Якщо ти нікуди не квапишся, я розповім тобі історію, що почалася саме з пачки «Міського» маргарину.
Так, у всьому винна саме пачка маргарину, бо саме її мені й не вистачало! Ну, добре, нехай це було тридцять перше грудня, але ж торт можна було й у магазині купити!
Вискочила я з під’їзду, дивлюся — прямо біля нашого будинку зі своїм візком продавщиця розташувалася. Молоко, кефір, сирки різні, а головне — маргаринові пачки, сніжком запорошені, лежать. Зраділа я, гроші скоріше даю, а сама маргаринову пачку хапаю. Треба ж, пощастило як! У магазин не доведеться іти!
Через пару хвилин сусідка стукає: чи нема у мене трохи майонезу, запитує. Я говорю, що цей продукт щойно в продажу бачила просто біля під’їзду. Сусідка виглянула, головою похитала й в інші двері стукає. Не було там уже продавщиці, і товару її не було. Тільки мені тоді це дивним не здалося — свято, хто як може, так і торгує.
Як дійшла справа в мене до маргарину, дивлюся, іній на ньому розтанув, а за назвою начебто незнайомий малюнок красується: не то терем-теремок, не то хатинка на курячих ніжках. Букви ж звичайні, блакитненькі — «Міський маргарин» написано. Напевно, треба було просто розгорнути пачку, і маргарин у мисці поставити на вогонь розтоплювати, а мене потягнуло картинки розглядати…
…І от, тепер цей сарай! На стінах цвіль, на вікнах ґрати, у кутках — павуки, у печі вогонь танцює, а в трубі вітер підвиває.
Сказати, що трохи не по собі, — надто м’яко, сказати, що від страху зуб на зуб не потрапляє, — соромно. Так, легке нервове тремтіння!
Тут у трубі завило дуже вже голосно, з печі дим повалив, на підлогу іскри так і посипалися. Пожежа не трапилася лише через неймовірну вогкість підлоги в тутешньому готелі. Посередині сараю матеріалізувалася зігнута фігура з мітлою й великою коробкою з написом «Торт» у руках.
Бабуля відкашлялася, жбурнула убік ношу й гучно гаркнула: «Бре-кекс!» Мітла із всіх прутів кинулася до порога, де й застигла в стійці «струнко». Торт злетів у повітря й скромно опустився на порослу мохом кришку стола.
— Привіт, — весело сказала бабуля, блиснувши єдиним зубом. — Ласкаво просимо!
— У мене грошей немає! — повідомила я про всяк випадок.
Бабуля задумливо поскребла підборіддя.
— Це нічого.
— Мене почнуть шукати через півгодини!
— Не знайдуть, — утішила бабуля.
— Як не соромно вам, жінці похилого віку, брати участь у викраденні людей?!
— Хто тут жінка похилого віку?! — обурилася бабця.
Старушенція клацнула пальцями й миттю помолодшала років на двісті.
— Дзеркало!
Протилежна стіна дзвякнула, заскрипіла й нарешті видала зображення смаглявої брюнетки з величезними синіми очима й губами кольору стиглого помідора.
— Без підлабузництва!
Дзеркало затуманилося і явило погляду пишну даму в напудреній перуці й запекло декольтованому платті. На шиї дами мерехтіло діамантове намисто. Моя господарка критично оглянула вбрання й залишилася незадоволена:
— Кому ти фальшивку підсовуєш?! Думаєш, я справжні коштовності від підробки не відрізню?
Дзеркало винувато мигнуло й відразу запропонувало звичайний брючний костюм.
— Беру! — рішуче кинула поважна дама, відразу вбираючись у брюки й светр. — До речі, можеш називати мене просто Ягусею!
У мене в голові повним ходом продукувався туман. Коли людина зіштовхується з тим, що, на її погляд, існувати не може, це завжди виводить із рівноваги.
— Що вам треба? — нарешті зібрала я слова в питання.
— Чую розумні слова! — зраділа Ягуся. — Треба провернути інтригу.
— Що?!
— Провернути інтригу, — терпляче повторила колишня бабуля. — Ти будеш моїм агентом у боротьбі проти феї Інеї.
Я пошукала очима ст
"Брызнет сердце то ли кровью,
То ли тертою морковью -
Ах, поверьте, все равно:
Все равно жестокой болью,
То ли гневом, то ль любовью
Наше сердце пронзено!
И слезами плачут куклы,
И огнем пылают буквы,
И взорвался барабан,
И пошла под гром оваций
Перемена декораций:
Здравствуй, новый балаган!"
(Ю. Ким "Хор актеров")
1
Как же ты подвел нас, Ламас! Когда я открыла дверь и увидела бледное лицо Дима Фута, я сразу поняла: случилось нечто ужасное. Но я не думала, что ты умер, Ламас! Я не ждала от тебя такого предательства! Дим Фут сказал, что у тебя сердце не выдержало. Но послушай, как ты мог?! Ведь ты же был магом. Маги сильнее людей. Ты не смел умирать! Как же мы с Клюсом без тебя? Ты заменил нам отца, мы молились на тебя, как на Луну! А ты…
– Надо бежать, – сказал Дим. Он сразу страшно постарел, обвисли складками щеки, потухли глаза. Он боялся, Ламас! Он двадцать три года прослужил нашему отцу, он помнил маму живой. Он меня на руках носил и кормил с ложки манной кашей. Он Клюсу пеленки менял лучше любой няньки! Он нам казался сказочным великаном… Дим Фут испугался, Ламас. – Надо бежать, – повторил он.
Это я знала сама. Я давно приготовила дорожную сумку, куда сложила наши с Клюсом вещи, вытребовала у Дано Ита паспорта, потихоньку подсобрала наличных. И все-таки я надеялась на тебя, Ламас. Ты один мог отвратить беду. А ты взял и умер…
Дим Фут отправился за вещами, а я побежала будить Клюса. Брат спал, как всегда, поперек кровати. Башмаки его стояли на подоконнике, штаны из голубого аркадайского сукна болтались на гимнастической стенке, рубашка свисала со спинки стула, а носки вообще отсутствовали. Я потрясла брата за плечо:
– Вставай, пора ехать!
Клюс открыл один глаз, моргнул пару раз и спросил, не отрывая щеки от подушки:
– В парк?
Вдвоем с Димом Футом они накануне заработали нагоняй от сторожа в охотничьем парке. Перестреляв всю механическую дичь, они взялись сбивать со столба герб Дано Ита. Как все мужчины в роду Диано Лу, Клюс не выносит оскорблений. Герб Дано Ита в центре парка показался ему оскорблением. Ты сам учил его держать оружие, он разнес деревяшку со второго выстрела.
– Какой парк с утра?! Мы отправляемся в изгнание, сир.
Глаз закрылся, послышалось громкое сопение. Бома, тот идол, что ты повесил в изголовье кровати Клюса, угрожающе качнулся.
– Клюс!
– Езжай сама, – ответил юный Диано Лу и перевернулся на другой бок.
Натянуть одеяло на голову я не дала.
– Вставай, Дим Фут рассердится!
Голова поднялась над подушкой, под каштановым чубчиком провернулись мозговые шестеренки, губы выдали ответ:
– Я на него еще раньше рассердился. Он мне парк сегодня обещал.
Деревянный идол между тем раскачивался все сильнее. Сложенные на толстом животе руки начали подпрыгивать, квадратная голова билась о спинку кровати. Бома чуял колдовство.
– Сир, на вас смотрит отечество!
Я стащила яростно отбивающегося Клюса с постели и не без усилий напялила на него рубашку. Противный мальчишка извивался ужом, отшвырнул стул на другую половину комнаты, зачем-то вцепился в подушку (под ней, кстати, обнаружились носки).
– Вы нас задерживаете, хозяин! – ледяной тон Дима Фута охладил эти страсти. Клюс притих и покорно влез в штаны. Новое кепи с блестящим козырьком окончательно примирило моего брата с ранним подъемом.
– А умываться сегодня не надо? – спросил он с тайной надеждой.
– Глаза можешь протереть. Завтракать будем позже.
В туалет Клюс умчался с выражением явной озабоченности на перецарапанной физиономии. Едва за ним закрылась дверь, Бома сорвался со спинки и рассыпался в труху.
– Малу привел с собой шайку жрецов. Они гнусавят во дворе заклинания, – сообщил Дим Фут. – Ловят Эми.
Твоего Эми. Ничтожную тварь, к которой ты всегда хорошо относился. Где ты только раздобыл этого мелкого нелюдя, то ли на стороне Света, то ли на стороне Тьмы? Я так и не поняла. Жрецы, во всяком случае, его не любили.
– Как умер Ламас?
Дим Фут пожал плечами.
– Вы же знаете, в последнее время он никого не впускал во время работы. Служанка заметила открытую дверь тайника, но долго боялась заглянуть. Он лежал почти на пороге с ритуальным сосудом в руках. Затычка выпала, змеи расползлись по комнате. Служанка закричала, сбежалась стража, сразу же вызвали врача, но врач не мог войти, пока не явился Малу и не переловил змей. Пока врач осматривал тело, верховный жрец рыскал по тайнику и обнаружил исчезновение сундучка Ламаса.
– Лунный Диск исчез?!
– Не только Диск, но и Филипп – последний помощник Ламаса. Жрецы переполошились не на шутку…
Зазвенели стекла. Прокатившаяся через дом незримая волна подняла настоящий вихрь в тропических коллекциях отца, перебаламутила все, касающееся культа Луны. Закупоренный Лунной печатью калебас раскололся, залив благоухающей жидкостью ковер, пальмовый веер сорвался со стены и рассыпался, маски перекорежились. Наш дом становился ненадежным убежищем.
Я торопливо обошла комнаты, проверила газовые рожки, окна и водопроводные краны. Клюссиди застал меня возле сейфа, откуда я доставала маленький пистолет. Рубаха на груди брата подозрительно оттопыривалась, похоже, он успел побывать и на кухне.
– А мне? Дим автомат прилаживает, у тебя "бакка", а я безоружным буду?
Вместо ответа я выдала брату водяной пистолет, как две капли воды похожий на "бакку". Клюс осмотрел его с пренебрежительной усмешкой, но взял.
– Ламас с нами?
Я замешкалась с ответом, не зная, как сообщить горькую весть. Клюс ведь еще ребенок.
– Он догонит нас.
– Готовы? – в комнату стремительно вошел Дим Фут.
Несколько старомодный плащ Дима имел под полой специальные петли для ношения автоматического оружия. "Бакка" же оттягивала мне карман юбки. Если наша поездка затянется, подумала я, непременно пришью пару петель к своей дорожной накидке.
2
Когда мы вышли во двор, четыре плешивых от старости жреца во главе с Малу раскладывали костры прямо на мостовой. У каждого жреца на лбу красовался Знак Полумесяца. При виде нас Малу бросил дрова и принялся нараспев читать заклинания. Меня передернуло: ненавижу этого гнусавого старика. Он предсказал отцу смерть так уверенно, словно сам ее готовил.
Клюс побледнел и схватился за грудь, казалось, застегнутая на все пуговицы курточка душит его. Я не сдержалась:
– Молчать!
Верховный жрец поперхнулся и замолк на полуслове. Несколько секунд мы прожигали друг друга взглядом, потом он отвернулся и нагнулся за поленом. Остальные жрецы поспешно отвели глаза. Моя б воля: ни один из них не подошел бы к храму Луны и на выстрел! Конечно, Тьма и Свет неразрывны, но эти самодовольные трухляки слишком часто прибегают к услугам Тьмы!
– Сорвете голос, Эста, – тихо сказал Дим, когда мы отошли от жрецов достаточно далеко. – Я бы сам с ними разобрался.
Ничего. Лишняя тренировка моему голосу не повредит. Я еще когда-нибудь спою в анэморской опере арию обманутой королевы. Кстати, примерно так она и кричит, обнаружив коварство возлюбленного, только слова другие.
Зевая во весь рот, навстречу нам брел механик из малого гаража. При виде нас он словно споткнулся, сделал озабоченное выражение лица и попытался незаметно юркнуть за угол. Дим окликнул, механик скривился, но приблизился и встал, виновато моргая.
– Мне нужен "ишка".
Механик заморгал еще сильнее, посмотрел зачем-то на жрецов, потом на затянутое облаками небо, потом на носки собственных башмаков. Ясно было, что ему не по себе. Дим грозно нахмурил брови:
– Ты оглох?
– У "ишки" мотор разобран, "ястреб" на профилактике, у "лютты" шина пробита… – торопливой скороговоркой зачастил механик.
Так. Дано Ит велел транспорта нам не давать. Очень мило! Придется ехать автобусом. Я взяла Клюса за руку, и мы зашагали к остановке, не дослушав историю об остальных поломанных автомобилях. До Аркадая доберемся автобусом, там пересидим у дяди до прибытия парохода, а тогда пусть попробуют поискать нас по Южным колониям! До праздника Луны целых две недели, за это время можно в такую глушь забиться, что Дано Ит с досады удавится.
Однако мечты мои остались мечтами. Толстый полосатый автобус захлопнул двери и отъехал столь поспешно, что Клюс даже плюнул с досады.
– Чтоб у тебя колеса отпали! – громко пожелал он вслед чихающему дымом автобусу, но я поспешила сделать знак отмены пустого слова. Не хочу, чтоб на совести Клюса болтались чьи-то жизни.
Тем временем неугомонный братец обратил внимание на стоящий у обочины "оленегон". На боку ослепительно-желтого прицепа красовалось изображение рога изобилия, извергающего зонтики, трости, шляпы, чашки с блюдцами и биллиардные шары на разноцветные дверцы "оленегона". "Почти даром", – гласила надпись под рогом. Клюс выдернул у меня руку, сунул в карман и неторопливой походкой Громилы Ака зашагал к машине.
– Приятель, – начал он, стараясь говорить хрипло, – подбрось странников до Аркадая.
Водитель, запиравший дверь прицепа, оглянулся. Он оказался молодым светловолосым парнем, чей затертый свитер и брюки из "вечной" ткани явно выдавали в нем бродячего торговца.
– Я занят, приятель, – ответил он в тон Клюсу, – у меня товар.
Клюс выхватил из кармана пистолет, медленно навел на лоб водителя и провозгласил зловеще:
– Клянусь лысиной Малу, твой товар подождет!
Я испугалась не на шутку. Бродячие торговцы редко бывают безоружными. Не хватало еще, чтобы моего несчастного брата сочли злоумышленником и под этим соусом пристрелили. Я рванулась вперед, оттащила Клюса и улыбнулась водителю самой лучезарной улыбкой, которую только могла соорудить:
– Простите, пожалуйста. Это игрушка.
Водитель уставился на меня так пристально, что я невольно проверила, все ли пуговицы на кофте застегнуты.
– Славный мальчик, – наконец сказал он. – Но я где-то его уже видел. Не ты ли мне шину продырявил, приятель?
Оскорбленный Клюс вновь поднял пистолет, но я перехватила его руку и заворковала нежно:
– Конечно не он. Вы обознались.
Темно-зеленые глаза водителя перебегали с лица Клюса на мое и обратно.
– Странно, но вас я тоже где-то встречал.
Я не стала уточнять где, просто крепко взяла Клюса за плечо и повела к остановке, где Дим Фут уже тормозил какой-то "леопард".
– Барышня!
Водитель "оленегона" настиг нас и преградил путь. Клюс насупился, а мгновенно насторожившийся Дим Фут оставил "леопарда" и на всякий случай распахнул плащ.
– Это смешно, но я и в самом деле еду в Аркадай! Вы подождете пятнадцать минут, пока я позвоню?
Я смерила его взглядом с головы до ног, всем видом изображая презрение к приставучим нахалам. Ламас, клянусь, он смотрел на меня, как на богиню Луны! Но я почти физически ощущала, как правая рука Дима Фута греет автоматный ствол.
– Некогда нам ждать!
– Барышня! – в его голосе прозвучала мольба. – У меня великолепная машина, я домчу вас почти мгновенно!
Наверное следовало его предупредить об опасности, однако я просто сделала знак Диму и направилась к "оленегону". Бесполезно отговаривать человека, желающего подразнить судьбу.
Отличная машина "оленегон". Отец на таком ездил. Помню, заставлял меня зубрить технические характеристики, чтобы хвастать перед гостями. Шесть цилиндров, мощность сто две лошадиные силы, максимальная скорость сто двадцать пять километров в час. А в салоне… Да, но не про этот автомобиль сказано. Левое крыло бежевое, правое белое, капот синий. Ручка переключателя скоростей гадюкой изогнулась, на спидометре лишь половина стекла сохранилась, чехлы на сиденьях из первосортной аркадайской мешковины.
Запыхавшийся от быстрого бега водитель распахнул передо мной дверцу. Интересно, кому он звонил? Ручаюсь, что поездку в Аркадай он планировал не на сегодня.
– Отти Афарас к вашим услугам.
– Дим Фут, – громыхнул сзади Дим, – и сопровождающие меня лица.
Молодчина, Дим! Выручил. Мне не хотелось представляться. Чем меньше Афарас будет знать про нас, тем спокойнее и дальше проживет.
– Вероятно, вы нездешний? – спросила я, чтобы переменить тему.
– Да, перебрался полгода тому назад с Янваи и пытаюсь встать на ноги.
– А чем же нехороша Янвая?
Лицо водителя оживилось, и он с жаром стал рассказывать о чудесном климате Янваи, удивительных людях, великолепной природе, но очень скверном правителе. Янвае постоянно не везло с правителями.
Под рассказ о заросшем кустами ольди острове мы петляли по улочкам Анэмора среди серых домов с остроконечными крышами, бесчисленных каменных арок и облетевших каштанов. Над бедным маленьким государством властвовал октябрь. Промелькнули дома окраины, и нас встретили обнажившиеся поля, редкий придорожный кустарник и мелкий осенний дождь, сразу забрызгавший ветровое стекло. Водитель включил "дворники", их негромкий шорох, пустынное утреннее шоссе, черная туча в небе и мерный голос рассказчика навевали дрему.
Неожиданно Афарас смолк на полуслове, опять посмотрел на меня пристально и сказал:
– У меня хорошая память на лица. Где я мог вас видеть?
– Клянусь, я не трогала ваших шин!
Он смущенно улыбнулся и сосредоточенно потер лоб, пытаясь припомнить. Я не успела изобрести нечто убедительное: рука с водяным пистолетом мелькнула возле моей правой щеки и вытянулась в направлении бокового зеркала. Мой воинственный брат встал на колени на заднем сидении, упер локти в спинку переднего и тщательно прицелился в зеркало.
– Что будем делать с хвостом? – осведомился он.
– С чьим? – удивился Афарас.
Клюс проигнорировал вопрос.
– Сомневаюсь, что эта колымага сможет оторваться от "газели".
В свою очередь поглядев в зеркало, водитель усмехнулся:
– Приятель, у тебя мания преследования.
– Сейчас нас будут убивать, – вполне серьезно предупредил его Клюс.
Сидящий рядом с Клюсом Дим Фут вновь распахнул плащ.
– Бей по колесам, – посоветовал Клюс. – А ты, Эста, лезь вниз.
Водитель хотел было что-то сказать, но я послушно сползла с сиденья, и он поперхнулся. Одной рукой Дим Фут сдернул со спинки Клюса, второй выставил в окно ствол автомата.
– Эй, товар…
– Не пускай их вперед!
Руль над моей головой повернулся влево, машина вильнула, раздался душераздирающий скрежет. Вероятно, "газель" задела прицеп. Водитель шепотом выругался. Снизу мне хорошо было видно, как дрожат руки на рулевом колесе. Думаю, он успел пожалеть о своем великодушии и мысленно проклял минуту нашей встречи.
Натужно завыл мотор – начался подъем. Дим Фут выстрелил, но безуспешно: прицеп мешал ему целиться, из "газели" ответили несколькими беспорядочными выстрелами, тоже не достигшими цели. Мы благополучно миновали подъем, и тут вдруг в гудение мотора вплелся посторонний звук. Афарас насторожился, рука его потянулась к рычагу. Дав полные обороты мотору, водитель с треском шестерен включил третью передачу. "Оленегон" не уменьшил скорости, но потерял легкость хода, как пловец, сражающийся с течением. Опять короткий рев мотора, и включена вторая передача.
Дим оторвался от прицела и громыхнул свирепо:
– Ты что делаешь?!
– Машину спасаю, – коротко ответил водитель.
На заторможенных колесах "оленегон" с визгом пополз по крутому спуску, но тут слева грохнуло, от сильного удара машина встала на два колеса, завалилась набок, потом медленно опрокинулась на крышу.
По-моему все это время я кричала… Во всяком случае, чей-то крик звенел у меня в ушах, пока я билась о приборный щиток, о локоть водителя, потом на меня свалился автомат Дима, Клюс, кошка… Какая кошка?..
Когда наступила полная тишина, я осознала, что лежу на чем-то ребристом, и оно больно впивается в грудь.
– Тьма побери!
– А мне ругаться запрещает, – проворчал откуда-то сверху голос Клюса, я протянула руку и обнаружила братца застрявшим между сиденьями.
– Цел?
Клюс шевельнулся, шлепнулся мне на спину, скатился и забарахтался в мешочных чехлах.
– Где автомат?! – судя по голосу, Дим Фут находился снаружи. Я им сейчас…
Меня обдало жаром: так вот что мне так мешает! Я рванулась вслед за Клюсом и сползла с неудобного ложа. Конечно, это был автомат. Он лежал на рулевом колесе, которое все еще сжимал в руках наш несчастный водитель, хотя оно давно уже утратило всякую связь с управлением.
– Афарас?!
Он посмотрел на меня Совершенно безумным взглядом, уронил руль и тихо спросил: "Прицеп?"
– Какой прицеп?! – Я сердито фыркнула. Какой прицеп, когда убийцы рядом, когда неизвестно, что будет с нами! Нашел о чем беспокоиться! Я подтолкнула Клюса к раскрытому окну прямо в руки Дима Фута.
– Эста!
Прежде чем последовать за братом, я выбросила в окно автомат. Афараса пришлось вытаскивать всем вместе: его ногу зажало под рычагами, которых в "оленегоне" конструкторы наделали больше, чем надо, и которые превратились теперь в ловушку. Дим Фут нервничал, поминутно поглядывая на дорогу, однако "газели" и след простыл. Вместо этого подъехала машина дорожной полиции, лихо притормозила около глубокой воронки и извергла из своего нутра чрезвычайно худого сержанта с обезображенным угревой сыпью лицом. На ходу вынимая из планшета листок бумаги, сержант устремился к нам.
Мы помогли Афарасу выползти из кабины, оттащили подальше от "оленегона" и усадили на обочине шоссе.
– Прицеп… – простонал водитель, глядя на большую металлическую гармошку.
– Что там было? – сочувственно спросил Дим Фут.
– Зеркала…
Дим присвистнул, а Клюс осторожно заглянул в глубокую воронку – дружеский привет "газели" – обезобразившую новенькую автостраду.
– Не волнуйся, приятель, убытки я оплачу, – солидно сказал Клюс.
– Мы оплатим убытки, – пискнул кто-то из-за пазухи Клюса, и оттуда высунулась мохнатая голова Эми.
Дим среагировал быстрее, чем я: он впихнул черную голову обратно, застегнул Клюсу пуговицу и приветливо помахал сержанту: "На два слова, пожалуйста!" Они отошли в сторонку и принялись о чем-то совещаться. Дим раскрыл перед сержантом паспорт и едва не тыкал его носом в страницу особых заслуг. Перечень особых заслуг Дима Фута перед родиной занимает полторы страницы. Пока шел этот неразборчивый для нас разговор, Афарас поднялся, кое-как выбил из себя пыль и удостоверился, что отделался растяжением связок. Заглядывать в искореженный прицеп он даже не попытался.
– Кто это был?
– Где? – ненатурально удивилась я.
Афарас взглянул на меня столь выразительно, что моя совесть встала на дыбы. Надо было все-таки предупредить человека о возможной наказуемости благородных поступков. Как мы теперь ему ущерб возместим, если Дано Ит отказывается оплачивать наши чеки?
Подошел повеселевший Дим Фут и сказал, что нас подвезут до ближайшего городка, в котором есть железнодорожная станция.
– Твою колымагу отволокут в ремонт, – утешил он Афараса. – Я договорился: сделают по первому разряду.
– Мне нечем платить за ремонт.
– Я же сказал, что убытки за мой счет! – Клюс дружески хлопнул Афараса по локтю. – Не переживай, приятель.
Мы с Димом переглянулись. Ты знаешь, Ламас, братец весьма далек от финансовых дел семьи. Всей моей наличности едва ли хватало на дорожные расходы до Южных колоний, я собиралась еще занять немного у дяди в Аркадае.
– Выпишите чек и укажите Люсто поручителем, – предложил Дим Фут.
Люсто остался должен отцу крупную сумму, до сих пор мне как-то неловко было напоминать об этом, но обстоятельства вынуждают.
– Хорошо, только я приложу еще письмо.
– У сержанта есть бумага! – как бы ни к кому не обращаясь, заметил Клюс.
Меня отчего-то не привлекала мысль составлять родственное письмо на казенном бланке полицейского протокола. Мамин брат – человек крайне щепетильный в вопросах фамильной чести, неизвестно, как он воспримет подобную вольность.
– Вы не откажете проехать с нами? – спросила я Афараса.
– Надо раздобыть бумагу, приличное перо и чернила.
3
Чем обычный город отличается от города-государства типа Анэмора? Почти ничем. Все те же ветхие здания, узкие улочки и пестрые лавчонки мелких торговцев, с выставленными в витринах образцами товара. Разве что вместо портретов малолетнего короля с семейством красуется горбоносый профиль правителя Объединенной Страны. Да еще улицы грязнее и автобусы двухэтажные. Нет, если уж путешествовать, так хотя бы по Южным колониям. Там интереснее!
Сержант любезно высадил нас у дверей маленького ресторанчика, пристроившегося под боком у громадного ультрасовременного вокзала, как осел возле бензоколонки. Старое деревянное здание бледно смотрелось на фоне белокаменного красавца, не спасала даже яркая вывеска.
Клюс громко сглотнул слюну, засопел и выразил желание немного подкрепиться. Никто не возражал: ожидание поезда могло затянуться.
Мы взобрались по выщербленным ступеням и остановились перед безмятежно похрапывающим у порога швейцаром. Витающие вокруг пары спирта говорили о необычайной крепости сна. Клюс шумно втянул воздух, поглядел на затянутое облаками небо и торжественно изрек:
– На сырых камнях спать вредно.
Мой брат очень добрый мальчик, когда это ему ничем не грозит. Дим Фут наклонился, но сделать ничего не успел: синяя форменная куртка швейцара вдруг затрепетала, а штанины? холоши брюк раздулись, не открывая глаз и продолжая громко храпеть, швейцар поднялся, отряхнул пыль с брюк и заученным жестом распахнул перед нами дверь.
– Спасибо, – вежливо сказал Клюс.
– Хр-р, – ответил швейцар.
Афарас прямо таки остолбенел, он и без того шел очень медленно, прихрамывал, а тут вообще остановился и принялся разглядывать швейцара, как музейный экспонат. Ничего интересного: обычный пьяница, нос синий, физиономия красная и в прожилках, подбородок с трехдневной щетиной, куртка вся табачными крошками усыпана. У нас бы такого в два счета с работы выставили. Поднял его, конечно, Эми (он мастер на такие штучки), но рассказывать об этом Афарасу я не собиралась. Сомневаюсь, что он понял бы меня правильно. Люди демонов не любят, хотя какой из Эми демон? Так, мелкая сошка, трус невероятный, нелюдь. Ты, Ламас, успел его разбаловать своим покровительством. Что он у тебя делал? С поручениями бегал в облике черного кота. Это что, занятие для порядочного нелюдя?! Если на то пошло, я большему могу… могла бы от тебя научиться, чем он от природы умеет!
– Проходи! – Дим Фут слегка подтолкнул Афараса, они чуть не застряли в дверях, но переступили порог одновременно.
Ресторанчик был почти пуст. Одна молодая пара самозабвенно танцевала под гул музыкального автомата, толстая дама в синем клетчатом костюме деловито жевала ростбиф да здоровенный краснолицый парень внимательно изучал меню. Мы прошли через зал и сели подальше от окна под прикрытием двух манекенов. Манекены изображали двух подгулявших провинциалов, наряженных в костюмы прошлого века и держали в руках табличку: "Заказывайте шанни – это модно всегда". Мне тут же захотелось шанни.
– Нам полный обед, пожалуйста, – сказал Дим Фут рыжеволосому официанту. – Да принесите еще перо, бумагу и хороших чернил.
– И шанни! – потребовала я.
Официант посмотрел на меня как-то странно, однако в своем блокнотике черкнул. Мне вдруг стало так радостно, словно мы отправились на увеселительную прогулку. Подумать только: пять лет просидеть в Анэморе, не выезжая даже на летний отдых! Это ненормально. А когда-то мы были кочевым семейством, отец заводил свой очередной драндулет, усаживал меня и маму, и гнал, куда глаза глядят… А потом хохотал, читая в светской хронике про семью Д., посетившую курорт Н. Курорты он презирал.
Подали закуски и, не успели появиться на столе тарелки, из-за пазухи Клюса высунулась черная кошачья лапа, цапнула бутерброд с яйцом и скрылась. Никто ничего сделать не успел. Глаза Афараса стали круглее королевской печати, он хотел было подняться, но Дим вовремя придержал его за плечо.
– Это кошка. Мальчишка таскает за собой кошку.
– Кота! – возмущенно поправил Клюс.
Афарас почему-то побледнел, оттянув пальцем горловину свитера, нервно потер шею, сделал несколько глубоких вдохов и выдохов и только после этого заговорил:
– Кажется, я здорово ударился. Мне мерещится, что с этим котом я уже беседовал.
Клюс подскочил, потому что я наступила ему под столом на ногу. Дим Фут с озабоченным видом потрогал лоб Афараса:
– Горячки вроде бы нет. Советую после обеда все-таки посетить местных лекарей.
Горячка началась у меня. Горел не только лоб, но щеки, уши и нос, по-моему, тоже. Из-за какого-то поганца морочим голову ни в чем не повинному человеку! Неужели Эми не способен сидеть тихо?! Надо поскорее отпускать беднягу-водителя пока он окончательно не усомнился в собственном рассудке. Я с облегчением схватила принесенную чернильницу, обмакнула перо… Слова не шли на ум, я забыла официальный титул Люсто. Как же его назвать? Высокоуважаемый избранник, попечитель… Чего? Что он там опекает?
– Дим! – я решительно отодвинула от себя письменные принадлежности. – Выпиши вначале чек, а потом…
Не обращая внимания на чернильницу, Дим Фут взял салфетку, наколол на зубцы вилки и начал не спеша их протирать.
– По-моему, краснолицый за соседним столиком был за рулем "газели", – ни на секунду не прерывая свое занятие, сообщил Дим Фут.
Мой жар тут же сменился ознобом, а Клюс отодвинул салат и принялся беззастенчиво разглядывать соседний столик.
– Неужели Дано так мало платит своим убийцам? Он одет хуже дворника.
– Пожалуйста, шанни!
Официант аккуратно поставил передо мной тарелку, на которой красовалась обнаженная женская фигура с пучком укропа вместо волос. Не знаю, из чего она была сделана, но смотрелась весьма колоритно. Рот у меня раскрылся сам собой.
– Баба! – жизнерадостно воскликнул Эми, едва не выпадая из куртки Клюса.
Черные лапы вцепились в укроп… Раздался оглушительный женский визг, фигурка дернулась и села на тарелке. Дим мгновенно выхватил автомат, но краснолицый парень столь же стремительно отшвырнул в нашу сторону стол и метнулся в раскрытую дверь кухни. Толстая дама заверещала не хуже поросенка, парочка замерла, официант уронил разнос. Музыка продолжала греметь. Терпеть не могу фокстротов!
– Это шанни, господа, – дрожащим голосом произнес официант. – Сюрприз. Многим клиентам нравится.
– Нравится, – черный кот откусил руку фигурке и принялся с хрустом жевать.
Клюс радостно захлопал в ладоши. Ему было весело! Я взвилась на ноги, ухватила братца за ворот и поволокла к двери. Официант тихо посторонился. Вряд ли он что-либо соображал, но Диму дорогу преградил:
– Оплатите, пожалуйста…
Дим швырнул ему кредитку, потянулся было за стоящей под столом сумкой, но потом вдруг передумал и вместо этого стащил со стула Афараса.
Выскочили мы через парадный ход, где все еще спал стоя пьяный швейцар. Как только мы оказались на тротуаре, куртка вновь затрепетала, отклеилась от стены, швейцар упал, но не проснулся.
Откуда-то грянул выстрел, Дим, не целясь, выпустил очередь, заставляя случайных свидетелей в ужасе разбегаться.
– Эста, вниз!
Мы промчались подземным переходом, причем Афарас отчаянно хромал на ступенях, и оказались на пустынной платформе, где подмигивал красными огоньками поезд. Поезд состоял из паровоза и четырех вагонов. "Амаданская стрела" было написано крупными буквами под окнами каждого вагона. На краю платформы сладко зевал билетер.
– Три… билета… до Амадана! – выпалил Дим, бросая Афараса и выхватывая из кармана кредитки.
Билетер – тщедушный старичок с лихо закрученными усами с ужасом смотрел то на дуло автомата, то на шатающегося Афараса.
– Билеты давай! – рявкнул Дим. – Без сдачи.
Старичок торопливо сунул ему билеты, и начал пятиться не отводя взгляда от оружия. Эми выскользнул из-за пазухи Клюса, догнал билетера, быстро вскарабкался по форменным брюкам и опустил в красную сумку с билетами недоеденную красавицу.
– Эми!
Дим Фут зашвырнул в тамбур вагона Клюса, потом меня, затолкал упирающегося Афараса и последним влез сам. Коротко взревел гудок, поезд тронулся. Эми возник на плече у Афараса, когда мы уже входили в купе. С выражением величайшей брезгливости, Афарас попытался стряхнуть его, но Эми вцепился когтями в свитер.
– Я тебя люблю! – заверещал он. – Не покидай!
Дим Фут мощным толчком вогнал в расщелину купе обоих и задвинул дверь прежде, чем вопли Эми привлекли любопытных. В тесной каморке купе воздух пропитался паровозной гарью, как носовой платок духами, и я поспешила распахнуть окно. Свежий ветерок охладил наши разгоряченные лица. Несколько секунд все молча дышали, утирали вспотевшие лбы и наслаждались покоем.
– Я забыл в ресторане кепи! – неожиданно вспомнил Клюс.
По правде сказать, я полагала, что он оставил его в перевернутой машине, но это не имело значения по сравнению с брошенной ради Афараса сумкой.
– Послушайте, вы!.. – начал Афарас, почти с ненавистью глядя на Дим Фута. – Я никуда не собираюсь ехать!
– Зачем же ты сел в поезд? – удивился Дим.
– Я не садился!.. Да уберите от меня эту… тварь!
Эми тут же спрыгнул на пол, демонстративно отряхнул все лапы по очереди, тщательно облизал переднюю и принялся тереть ею нос. Клюс взобрался на верхнюю полку, лег на спину, заложив руки за голову, вздохнул облегченно и закрыл глаза.
– Я никогда не имел дело с колдовством и не собираюсь иметь впредь! – Афарас круто развернулся, взялся за ручку двери и рванул изо всех сил. Дверь не шелохнулась.
– Эми, отпусти его, – мне не хотелось доставлять бедняге дополнительные неприятности. Зачем Дим вообще захватил его с нами? Неужели из чистого человеколюбия?
– Я его не держу, – сухо ответил Эми. – Пусть отопрет замок и уходит.
Афарас крутанул "вертушку", шагнул через порог и с грохотом захлопнул дверь за своей спиной. Я подавила вздох: еще один союзник ушел. Пусть временный, пусть случайный, но союзник. Ну почему нам так не повезло, Ламас? Почему люди прячут глаза при встрече с нами?! В чем мы виноваты?
– Затмение на меня нашло, – сообщил Дим Фут хмуро. – Сам не пойму, на что он мне сдался, зеркальщик бродячий…
Он грузно опустился на сидение, осмотрел автомат и засунул его обратно под плащ. Лицо Дима сделалось умиротворенным, он привалился к стене, прикрыл веки и моментально уснул. Я поплотнее завернулась в накидку, сбросила с ног туфли и тоже села, подобрав ноги под себя. Эми немедленно улегся на туфлях, укрыл пушистым хвостом нос, зажмурил глаза и негромко замурлыкал.
Стучали колеса. Мысли вяло копошились у меня в голове, все время сползая почему-то на тебя, Ламас. Как ты умудрился стать верховным магом в стране, где правят жрецы? Они присвоили себе право творить чудеса и сажать королей на трон. Культ Света и Тьмы и его богиня Луна вот уже триста лет являются официальной религией Анэмора. И Тьму и Свет следует чтить одинаково, а ты, Ламас, никогда не умел держаться середины! У тебя всегда находились любимчики на стороне Света… Впрочем, не всегда, вот Эми…
Дверь отъехала в сторону, в щель просунулась обросшая бакенбардами физиономия под фуражкой с красным околышем. откашлялась и пробасила хрипло: "Билеты есть?"
– Есть, – не открывая глаз, подтвердил Дим Фут и жестом фокусника выудил билеты из потайного кармана. – В мягкий, до Амадана.
До Амадана?! Мое сердце подскочило и рухнуло в пропасть. Почему до "Амадана"? Там же инквизиция! Нет ничего глупее, чем соприкасавшимся с магией ехать в Амадан, да еще в сопровождении нелюдя! Я не могу гарантировать собственную нейтральность! Да я иногда искрами сыплю не хуже бенгальского огня и при том без всяких на то убедительных причин! Если Клюс что-нибудь выкинет, простят… может быть, но мне-то не отвертеться! Магическая сила – штука заразная, ты сам меня о том предупреждал, Ламас, когда пытался прогнать из рабочей зоны. "Индукция", – как выразился по этому случаю однажды отец. Вы оба за мной присматривали, боясь испортить мне жизнь пробуждением несвойственных обычному человеку сил. Отец хотел сделать из меня добропорядочную гражданку Анэмора, но его мечта не исполнилась: после его смерти ты снял все запреты. Я часами сидела в твоей комнате под защитой пентаграммы, наблюдала, как ты работаешь, и завидовала.
Да, я завидовала, Ламас! Ты с такой легкостью справлялся с погодой, сберегал урожайность всех окрестных полей, врачевал скотину, решая мимоходом тысячи житейских проблем… Ты был хорошим магом. А я просто сгорала от зависти. Я завидовала помощникам (ты разрешал им ассистировать), твоим слугам (они следили за состоянием магических талисманов), твоей экономке (у нее хранились ключи от кладовых со специальными предметами) – они все имели право прикасаться к магии. Я – нет. В нашем государстве магия не считается достойным занятием для молодой девушки из хорошей семьи.
И все-таки пентаграмма не уберегла меня от твоего влияния, кое-какие странности стали проявляться. Дано Ит перестал повышать на меня голос, когда одна за другой две эделасских вазы разбились о его голову. Сами собой. Слетели с каминной полки и разбились вдребезги. Лекари долго отхаживали Дано и запретили даже произносить при нем слово "фарфор". Кроме меня и Дано в комнате находились его секретари, которых никто потом больше не видел в Анэморе, но их перед службой регулярно проверяли на причастность к магии.
Колдовства Дано боялся и всегда держал в наружной охране одного из жрецов, так что чужой заклинатель в замок проникнуть не мог. Меня пропускали свободно.
Ножки моей кровати однажды оказались вмурованными в пол. В ту ночь мне снилось, что я сплю на ветви дуба, вросшего корнями в каменистый склон холма. Дим Фут долго разглядывал злосчастную кровать, потом вооружился ножовкой и укоротил ножки. Вместо кровати он велел поставить мне в спальне широченную тахту и собственноручно затолкал под нее дубовую доску с изображением Солнца…
– А этого человека вы знаете?
Дверь окончательно открылась, и кондуктор предстал во всей красе красного с золотом мундира. Волосатая лапа кондуктора крепко сжимала плечо Афараса. Судя по растерзанному виду водителя, сопротивление закону было неудачным. На скуле Афараса алела свежая царапина, свитером явно вытирали пол, брюки тоже слегка припорошило пылью.
– Знаете или нет?
Хмурое лицо янвайца выражало крайнюю степень презрения. Несомненно, он предпочел бы никогда нас не встречать.
– Отпустите юношу, кондуктор, – по-прежнему не открывая глаз, велел Дим Фут. – Вы превышаете полномочия.
– Он безбилетник!
Дим Фут медленно, по одному разложил на столике четыре билета и выразительно постучал пальцем по крайнему. Кондуктор сощурил близорукие глазки, проверил дату и цену на билете, и нехотя выпустил пленника.
– Почему он не сказал сразу?!
– Потому, что вы обратились по-хамски! – неожиданно повысил голос Дим Фут и открыл глаза. – Готов спорить на что угодно, вы его оскорбили сразу!
Щеки кондуктора затряслись, он раскрыл рот, постоял так несколько секунд и вдруг заверещал поросячим визгом:
– А вы… а кто… а почему животных без справки провозите?!
Под животным он, вероятно, имел в виду Эми. Мало того, что мы едем в Амадан, так еще и со скандалом! Я выразительно посмотрела на Эми, мысленно пожелала ему исчезнуть и спросила очень вежливо:
– О каком животном идет речь?
Кондуктор в изумлении воззрился на пустое место, а я тем временем попросила оделить меня почтовым бланком и ручкой. Волосатая лапа послушно нырнула в карман, извлекла пачку бланков и великолепную наливную ручку с позолоченным колпачком. Пока я наскоро набрасывала письмо Люсто, а потом выписывала чек, кондуктор все еще продолжал таращиться на пол. Я аккуратно промокнула чернила чистым бланком, сложила ручку и спросила самым елейным голосочком:
– Сумма в десять тысяч устроит вас, господин Афарас?
Затянутая в мундир туша кондуктора содрогнулась, и он перевел остекленевший взгляд на янвайца. Афарас ладонью взметнул свесившийся на лоб чуб и ответил кратко:
– Устроит.
– А на оскорбителя рекомендую подать в суд, – бесцветным голосом посоветовал Дим Фут. – Взыщите по меньшей мере сотен пять.
Толстые губы кондуктора сложились в жалкую улыбку, бакенбарды зашевелились, как волосатые гусеницы.
– Это недоразумение, – пролепетал он. – Молодой господин отказался предъявить билет, вступил в пререкания и не желал возвращаться в свое купе.
Этот кондуктор напомнил мне наше высшее общество. Те же критерии отношений. Для "Амаданской стрелы" Афарас был недостаточно респектабельно одет, только и всего.
– На вашем месте я переменила бы тон. Господин Афарас имеет полное право находиться в любом месте этого поезда, а предотвратить появление безбилетника вы обязаны были при посадке!